ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1772/20 Справа № 199/4810/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,
за участю секретаря - Мамедової О.І., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1  до ОСОБА_2  про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю та зустрічною позовною заявою  ОСОБА_2 до  ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору : Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровського районної в м.Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини разом з батьком,–

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . В обґрунтування позову зазначала, що 2013 по 2015 рік перебувала з ОСОБА_2 у фактичних шлюбних відносинах, у яких народився син – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після народження дитини вона повністю займалася її вихованням та матеріальним забезпеченням та не заперечувала проти спілкування батька з дитиною, але, скориставшись цим, відповідач викрав сина та приховував його місце знаходження. На теперішній час сторони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини. Вважає, що перебування сина в сім`ї відповідача негативно впливає на його виховання та стан здоров`я. На підставі викладеного, ОСОБА_1 просила суд позов задовольнити та визначити місце проживання їх сина ОСОБА_4 , 2014 року народження, разом з нею.
У листопаді 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просив визначити місце проживання їх малолітнього сина ОСОБА_4 разом з ним.
       В обгрунтування позову зазначив, що у квітні 2016 року до нього звернулася ОСОБА_1 із пропозицією забрати на утримання сина, посилаючись на те, що умови її життя не відповідають інтересам дитини та вона не має можливості забезпечити їй належний догляд і виховання. Після чого ОСОБА_1 сама привезла сина до нього та з квітня 2016 року він знаходиться під постійним наглядом відповідача та на його утриманні. Дитина проживає разом з ним та його дружиною, ОСОБА_5 , їй створенні всі умови для розвитку, відпочинку та навчання. Син ОСОБА_6 має проблеми зі здоров`ям та тривалий час після народження знаходився на стаціонарному лікуванні під наглядом лікарів. ОСОБА_1 з квітня 2016 року не цікавилась станом здоров`я дитини, не зверталась до дошкільного закладу, який відвідує син, будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини не брала. У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 просив його позов задовольнити.
Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком ОСОБА_2 . Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2018 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 . У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Постановою Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року касаційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 23 травня 2019 року скасована, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду — скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити, з наступних підстав.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 2013 по 2015 рік перебували у фактичних шлюбних відносинах, від яких мають сина – ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після припинення фактичних шлюбних відносин, дитина проживала з матір`ю в кімнаті АДРЕСА_1 , яка займалась вихованням, розвитком, оздоровленням дитини. Дані обставини встановлені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яким у позові відмовлено.
Встановлено, що з ІНФОРМАЦІЯ_2 2016 року дитина проживає з батьком та його дружиною ОСОБА_5 .
Судом встановлено, що позивач по справі з 08.12.2017 року є фізичною особою- підприємцем. На час розгляду справи проживала в квартирі із співмешканцем на підставі договору оренди, згідно актів умов проживання, складеними посадовими особами Служби у справах дітей Індустріальної районної в м. Дніпрі ради, для проживання, виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови ( акт обстеження від 16.06.2017 року квартири АДРЕСА_2 , акт обстеження від 07.12.2017 року квартири АДРЕСА_3 ).
Встановлено, що ОСОБА_2 працює бляхарем у ФОП ОСОБА_8 з 10.02.2015 року та його заробітна плата за період з грудня 2017 року по травень 2018 року склала 56000 грн., за місцем роботи характеризується позитивно, що підтверджується довідкою №31/05-01 та характеристикою №31/05-02, наданими ФОП Зайцевим І.В. 31.05.2018 року.
Також встановлено, що на час розгляду справи ОСОБА_2 проживав в квартирі на підставі договору оренди із дружиною та у квартирі, де є співвласником, згідно акту умов проживання, складеного посадовими особами Служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради, для проживання дитини створені всі належні умови ( акт обстеження від 29.08.18 року квартири АДРЕСА_4 ).
Судом встановлено, що з квітня 2016 року по липень 2017 року ОСОБА_1 з дитиною не бачилась та не спілкувалась, участі в її вихованні, розвитку та утримання не приймала. 
Відповідно до психологічного висновку КЗ “Дніпропетровський центр соціально-психологічної допомоги” Дніпропетровської обласної ради виявлено, що психоемоційний стан ОСОБА_4 позитивно забарвлений. З батьком встановлений дуже тісний емоційний контакт (прив`язаність). Між членами родини позитивні стосунки, потреби дитини всебічно задовольняються. Своєю справжньою матір`ю він вважає ОСОБА_9 , дружину відповідача, а позивача сприймає як жінку, яку треба називати «мама». Дитина проживає в стабільних, комфортних та безпечних умовах і гармонійно розвивається.
Згідно висновку Органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566 комісія вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_2 як найкраще буде відповідати інтересам дитини, оскільки забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі.
Перевіривши доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів дійшла висновку про задоволення її апеляційної скарги, з наступних підстав.
У ст. 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
За ч. 1,2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Колегія суддів звертає увагу на те, що за період проживання дитини з матір`ю в кімнаті АДРЕСА_1 остання займалась вихованням, розвитком, оздоровленням дитини, що встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 грудня 2015 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини разом з батьком, яким у позові відмовлено. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 з 08.12.2017 року є фізичною особою-підприємцем, проживає в орендованій квартирі, та згідно актів умов проживання, складеними посадовими особами Служби у справах дітей Індустріальної районної в м. Дніпрі ради, для проживання, виховання та розвитку дитини створені всі необхідні умови (акт обстеження від 16.06.2017 року квартири АДРЕСА_2 , акт обстеження від 07.12.2017 року квартири АДРЕСА_3 ). 
Враховуючи вказані обставини, а також інтереси та вік дитини, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566 вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом з матір`ю.
У частині 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
При цьому, Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.
Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.
Таким чином, матеріально-побутове забезпечення батьків має враховуватися, але не є визначальним у вирішенні питання про визначення місця проживання дитини, оскільки судам перш за все слід брати до уваги інші критерії, зокрема ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, у тому числі обов`язків по вихованню дитини, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини та повинні виходити із якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Колегія суддів враховує, що для малолітнього віку дитини вкрай необхідний контакт з матір`ю незалежно від статі. В даному віці діти найбільш прив`язані до матері. Вона необхідна як опора, як образ формуючи « ОСОБА_10 » особистості, як джерело безпеки і задоволення насущних потреб, тут формується почуття любові, ніжності, жалю і співчуття. На даний час, якщо дитина і далі буде жити з батьком, слід зазначити, що для нормального психоемоційного стану та відчуття благополуччя у неповнолітній дитині, якій всього п`ять років, необхідна не тільки звична обстановка з усталеним колом спілкування, але вона ще повинна і відчувати себе психофізіологічне вільно, захищено та комфортно. Тому для дитини дуже важливо щоб у неї також було формовано почуття безпеки і підтримки. А для дитини таким «притулком» зазвичай служать поцілунок, голос, обійми і коліна матері, читання в ліжку, спільні прогулянки. Що в результаті допоможе дитині здійснювати посилений контроль, навмисне і постійне регулювання думок і поведінки.
Умовами повноцінного виховання дитини є постійний контакт з батьками, які згідно зі ст. 153 СК України мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.
Відповідно до ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.
Відповідно до ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.
Великою Палатою Верховного Суду прийнято постанову 17 жовтня 2018 року, якою відступлено від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. В постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. 
Як було встановлено судом першої інстанції, на час проживання дитини з матір`ю остання не заперечувала проти спілкування батька з дитиною, проте, під час одної з таких зустрічей, ОСОБА_2 викрав дитину та приховував від матері. Після цього змінив місце проживання та номер мобільного телефону, у зв`язку з чим ОСОБА_1 не могла бачитись з дитиною.
Таким чином, для матері створюються перешкоди в спілкуванні з дитиною, що підтверджується висновком Індустріального ВП ДВП ГУ Національної поліції в Дніпропетровській області, яким встановлено, що ОСОБА_1 зверталась до поліції з заявою, в якій просила вжити заходи до ОСОБА_2 , який забороняє їй бачитись із дитиною. З останнім було проведено профілактичну бесіду з приводу недопущення випадків антигромадської поведінки (а.с.194, том 1).
Як встановлено судом, з квітня 2016 року дитина проживає з батьком та його дружиною за адресою: АДРЕСА_5 .
Однак, з квітня 2016 року по липень 2017 року ОСОБА_1 з дитиною не бачилась та не спілкувалась, участі в її вихованні, розвитку та утриманні не приймала, що є порушенням прав позивачки, як матері дитини, та не відповідає вимогам ст.ст. 141,150,153,157 СК України.
Відтак, мати дитини не може бути позбавлена права на спілкування із своєю дитиною, незалежно від того, які відносини склалися між батьками дитини. Дитина має законне право знати хто є її рідною матір`ю, а також має право на спілкування із своєю матір`ю. 
Враховуючи вищезазначені обставини, а також поведінку ОСОБА_2 у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, колегія суддів також приходить до висновку, що ОСОБА_2 має високий рівень тривожності, фрустрації, ригідності та агресивності. При вирішенні конфліктних ситуацій він намагається відстоювати свою власну точку зору, встановлюючи свої жорсткі вимоги та правила. 
Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 24 квітня 2018 року № 4/4-566, а також те, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, за відсутності доказів на підтвердження того, що проживання дитини з матір`ю негативно вплине на її виховання та стан здоров`я, колегія суддів дійшла висновку про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .
Водночас, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу судових витрат та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2560 грн. 00 коп.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 376 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 26 жовтня 2018року – скасувати.
Позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю — задовольнити.
Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2560 грн. 00 коп.
В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору: Орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровського районної в м.Дніпропетровську ради про визначення місця проживання дитини разом з батьком — відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко

                                                                        О.В. Лаченкова