ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
27 серпня 2019 року
м. Київ
 
справа № 523/13065/15
провадження № 61-20871 св 18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Антоненко Н. О. (суддя-доповідач),
суддів: Журавель В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
 
позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»,
відповідачі- товариство з обмеженою відповідальністю «Постман», ОСОБА_1 ,
 
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 , який діє на підставідовіреності в інтересах  ОСОБА_1 , на рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д., Артеменка І. О.,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
17 серпня 2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до суду із позовом до ТОВ «Постман», ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу та відшкодування збитків.
 
В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» уклало з ТОВ «Постман» договір про фінансовий лізинг від 17 червня 2013 року № 00007745 та додаток до нього загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ТОВ «Постман» у користування транспортний засіб типу                                   VW CaddyGP Kasten 1.2 i TSI шасі № НОМЕР_1 , двигун НОМЕР_3, строком на 60 місяців, а відповідач ТОВ «Постман» зобов`язувалося прийняти та користуватися автомобілем, сплачувати позивачу встановлені договором платежі та повернути автомобіль позивачу відповідно до умов договору.
 
Відповідач ОСОБА_1 виступив поручителем ТОВ «Постман» згідно                                 умов поруки, які є невід`ємною частиною договору про фінансовий лізинг                          від 17 червня 2013 року № 00007745.
 
Відповідачі належним чином не виконують умови договору, у зв`язку з чим  станом на 17 липня 2015 року виникла заборгованість у загальній сумі                   54 056,36 грн, з яких: 
-          11 482,42 грн заборгованості зі сплати лізингових платежів; 
-          547,74 грн пені; 
-          158,28 грн 3% річних; 
-          5 239,33 інфляційних втрат; 
-          1 558,06 грн процентів за користування чужими коштами; 
-          6 000 грн вартість юридичних послуг; 
-          26 896,76 грн збитків згідно пункту 12.9 договору; 
-          1 200 грн відшкодування послуг стоянки; 
-          973,77 грн штрафу за направлення нагадування та пені 10 %.
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Заочним рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада                 2015 року задоволено позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ТОВ «Постман», ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу № 00007745 та відшкодування збитків.
 
Стягнуто солідарно з ТОВ «Постман» та ОСОБА_1 54 056,36 грн заборгованості за договором про фінансовий лізинг від 17 червня 2013 року                   № 00007745.
 
Суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі не виконують умови договору фінансового лізингу, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яку необхідно солідарно з них стягнути.
 
Короткий зміст судового рішення апеляційного суду 
 
Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23  лютого 2017 року                        заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада                             2015 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ТОВ «Постман» скасовано, провадження в справі у вказаній частині закрито. 
 
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2., який діє на підставі довіреності в інтересах ОСОБА_1 , задоволено частково.
 
Заочне рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 11 листопада                      2015 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу, відшкодування збитків змінено, викладено резолютивну частину рішення в цій частині в новій редакції: 
 
«Позов ТОВ «Порше Лізинг Україна» до ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» 21 159,6 грн заборгованості за договором фінансового лізингу № 00007745, з яких                                 11 484,42 грн заборгованості по лізингових платежах за лютий-квітень                              2015 року, 547,74 грн пені, 158,28 грн 3% річних від простроченої суми,                            5 239,33 грн інфляційних втрат, 1 558,06 грн процентів за користування грошовими коштами, 1 200 грн витрат на оплату послуг стоянки, 973,77 грн штрафних санкцій.
 
Позовні вимоги в частині стягнення збитків за пунктом 12.9 договору в сумі 26 896,76 грн та витрат на правову допомогу в рощмірі 6 000 грн залишити без задоволення».
 
Апеляційний суд у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» заборгованості за договором фінансового лізингу виходив із того, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у цій частині, а доводи апеляційної скарги правильності висновків суду не спростовують. 
 
Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Порше Лізинг Україна» збитків та витрат на правову допомогу, апеляцйний суд виходив із того, що розмір витрат на правову допомогу не доведений належними доказами, а вимоги про стягнення збитків є безпідставними.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У березні 2017 року ОСОБА_2., який діє на підставі довіреності в інтересах  ОСОБА_1 ,подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на вказане судове рішення. 
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.
 
На виконання вимог підпункту 4 пункту 1 розділу XIII ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» дана справа передана до Верховного Суду. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_2 , який діє на підставі довіреності в інтересах  ОСОБА_1 , просить змінити оскаржуване судове рішення у частині задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за договором фінансового лізингу як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення з   ОСОБА_1 заборгованості за договором фінансового лізингу відмовити.
 
Представник відповідача вважає, що договір фінансового лізингу припинений за ініціативи позивача 30 квітня 2015 року, тому будь-які нарахування пені, 3 % річних, послуг зі стоянки після цієї дати є неправомірними.
 
Зазначає, що позивач не повідомляв поручителя про неналежне виконання                    ТОВ «Постман» умов лізингового договору та про прийняте рішення про розірвання цього договору.
 
Стверджує, що наявність заборгованості зі сплати лізингових платежів, пені,                        3 % річних та штрафу не доведена належними та допустимими доказами. 
 
Вважає, що інфляційні втрати не підлягають стягненню, оскільки грошове зобов`язання визначене договором в іноземній валюті.
 
Вказує, що стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами не передбачене умовами лізингового договору та нормами законодавства.
 
Заперечує причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою відповідача та понесеними позивачем збитками, тому вважає безпідставним стягнення витрат на оплату послуг стоянки.
 
Рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог                 ТОВ «Порше Лізинг Україна» про стягнення з ОСОБА_1 збитків на підставі пункту 12.9 договору та про стягнення витрат на правову допомогу у касаційному порядку не оскаржується, а тому Верховним Судом не переглядається.
 
Заперечення/відзив на касаційну скаргу
 
24 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення на дану касаційну скаргу від Бойка А. І., який діє на підставідовіреності в інтересах ТОВ «Порше Лізинг Україна», у якому представник позивача просить відхилити касаційну скаргу, а оскаржуване рішення залишити без змін.
 
Представник позивача зазначає, що звернувся до поручителя з вимогою про стягнення заборгованості у передбачений законодавством строк, а наявність заборгованості за договором фінансового лізингу підтверджується належними та допустимими доказами. 
 
Вказує, що витрати на стоянку обумовлені обставинами, пов`язаними із розірванням контракту, а право вимоги на них передбачено у договорі фінансового лізингу.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ТОВ «Постман» 17 червня 2013 року уклали договір про фінансовий лізинг № 00007745 з додатком - Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу, на виконання якого ТОВ «Порше Лізинг Україна» передало ТОВ «Постман» на умовах лізингу у користування на строк 84 місяці об`єкт лізингу, належний лізингодавцю на праві власності транспортний засіб типу «VW CaddyGP Kasten НОМЕР_4», 2013 року випуску, двигун №  НОМЕР_2 , а ТОВ «Постман» зобов`язалося щомісячно сплачувати лізингові платежі у відповідності до графіку.
 
Виконання зобов`язань лізингоодержувача забезпечено порукою фізичної особи ОСОБА_1 , який як поручитель підписав договір.
 
Об`єкт лізингу на праві власності належить ТОВ «Порше Лізинг Україна» і 17 червня 2013 року на підставі договору та акту прийому передачі автомобіль передано ТОВ «Постман».
 
Відповідно до пункту 6.1 комерційних умов ТОВ «Постман» зобов`язалось щомісячно сплачувати ТОВ «Порше Лізинг Україна» у відповідності до графіку лізингові платежі, які складаються з: суми, яка відшкодовує частину вартості об`єкта лізингу; процентів; комісії; витрат, пов`язаних з оплатою послуг на відшкодування, що підлягають виплаті у строки та на умовах, передбачених комерційними умовами (включаючи, окрім іншого, витрати на ремонт об`єкта лізингу, реєстраційні платежі та інші витрати передбачені або прямо пов`язані з Контрактом). Платежі в графіку визначені в іноземній валюті - доларах США.
 
У період з 17 червня 2013 року до 02 лютого 2015 року ТОВ «Постман» сплатило 19 лізингових платежів. Під час дії договору ТОВ «Постман» систематично порушувало його умови, сплачуючи лізингові платежі не в повному обсязі та несвоєчасно, у зв`язку з чим ТОВ «Порше Лізинг Україна» направляло ТОВ «Постман» нагадування щодо необхідності погашення заборгованості по платежах за лізинговим договором.  
 
Відповідно до пункту 12.13 комерційних умов договір припиняє свою дію на 10-й робочий день з дня надіслання письмового повідомлення стороною на адресу іншої сторони.
 
16 квітня 2015 року ТОВ «Порше Лізинг Україна» звернулося до ТОВ «Постман» з вимогою-повідомленням про розірвання договору лізингу та повернення об`єкту лізингу, яке отримано ТОВ «Постман», у зв`язку з чим договір припинив свою дію 30 квітня 2015 року.
 
Станом на 17 липня 2015 року заборгованість зі сплати лізингових платежів становила 11 482,42 грн за період з лютого по квітень 2015 року.
 
Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга подана до набрання чинності Закону України № 460-ІХ                     від 15 січня 2020 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», тому відповідно до пункту 2 прикінцевих та перехідних положень вищезазначеного закону розглядається у порядку, що діяв до набрання чинності цим законом.
 
Згідно з положеннями статті 389 ЦПК України(тут і далі у редакції, чинній                               до 08 лютого 2020 року) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За результатами розгляду касаційної скарги колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам закону частково.
 
Відповідно до статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати іншій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.
 
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
 
За змістом частин першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
 
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що порука на час звернення позивача до суду не припинилася, оскільки лізинговий договір був розірваний 30 квітня 2015 року, шестимісячний строк звернення з вимогою до поручителя про стягнення заборгованості зі сплати лізингового платежу за лютий 2015 року закінчився 16 серпня 2015 року, а позивач звернувся до суду з позовом до поручителя 10 серпня 2015 року - до спливу встановленого законом строку.
 
Порушення строку сплати щомісячного лізингового платежу мало місце 15 лютого 2015 року, штрафні і компенсаційні нарахування ТОВ «Порше Лізинг Україна» почало здійснювати з 16 лютого 2015 року.
 
У разі неналежного виконання боржником зобов`язань за договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.
 
Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 та від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14.
 
Позовні вимоги до поручителя за договором про фінансовий лізинг від 17 червня 2013 року№ 00007745 щодо стягнення заборгованості по лізинговому платежу за лютий 2015 року заявлені в межах шестимісячного строку, тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення вимог про стягнення заборгованості за лізинговими платежами за лютий-квітень 2015 року.
 
Відшкодування послуг стоянки відповідає умовам укладеного між сторонами лізингового договору, тому висновок апеляційного суду про наявність підстав для його стягнення є обґрунтованим.
 
Розрахунок пені позивачем здійснювався до 17 липня 2015 року, а договір фінансового лізингу розірваний з ініціативи позивача 30 квітня 2015 року. 
 
Відповідно до статті 549 неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
 
При стягненні з відповідача пені апеляційний суд не врахував, що зобов`язання припинилося 30 квітня 2015 року, у зв`язку з чим дійшов не обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення пені у повному обсязі. 
 
Окрім того апеляційний суд не звернув увагу на те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх стягнення за одне й те саме порушення суперечить положенням статті 61 Конституції України та призводить до подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
 
Аналогічний висновок щодо одночасного стягнення штрафу та пені наведений у постановах Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 216/2813/15, від 06 лютого 2019 року у справі № 523/12978/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 296/9078/15, від 23 січня 2019 року у справі № 164/620/15, від 10 січня                2019 року у справі № 308/4948/14.
 
Доводи касаційної скарги щодо неправомірності стягнення процентів за користування чужими коштами підлягають врахуванню, оскільки апеляційний суд стягнув з відповідача за період з 15 лютого 2015 року по 17 липня 2015 року як 3 % річних за прострочення виконання зобов`язання, так і проценти за користування чужими грошовими коштами.  
 
Згідно із частиною другою статті 1214 ЦК у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). 
 
Відповідно до статті 536 ЦК за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.
 
Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.
 
Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин в силу частини другої статті 1054 ЦК та до відносин із комерційного кредиту в силу частини другої  статті 1057 ЦК.
 
Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
 
У зв`язку з вищенаведеним висновок апеляційного суду щодо одночасного стягнення з відповідача за той самий період 3 % річних та процентів за користування чужими грошовоми коштами є передчасним, оскільки судами не враховано характер спірних правовідносин, які виникли між сторонами, та правову природу заборгованості за лізинговими платежами.
 
Заслуговують на увагу і доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для нарахування інфляційних втрат з огляду на таке. 
 
Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення з поручителя інфляційних втрат за час прострочення виконання зобов`язання за період з 15 лютого                         до 17 липня  2015 року, апеляційний суд керувавася положеннями частини другої статті 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуваннм встановленого індексу інфляції за вечь час прострочення.
 
Велика Палата Верховного Суду при вирішенні спору у подібних правовідносинах у постанові від 07 липня 2020 року в справі № 296/0217/15-ц (провадження                      № 14-727цс19) зробила висновок, що втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені у гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, відновлюються еквівалентом іноземної валюти.
 
Апеляційний суд не звернув увагу, що вартість об`єкта лізингу в договорі зазначена в гривнях з визначенням еквівалента в долларах США, не встановив визначений договором порядок здійснення платежів, що підлягають сплаті, та умови їх розрахунків, і дійшов передчасного висновку про наявність передбачених законом підстав для стягнення втрат позивача від знецінення національнї валюти.
 
Інші доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки встановлених судами обставин, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться за межами повноважень касаційного суду. 
 
Вирішуючи спір, апеляційний суд не встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, що є порушенням норм процесуального права.
 
Відповідно до пунктів першого та третього частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
За таких обставин відповідно до статті 411 ЦПК України рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині вирішення вимог про стягнення пені, 3 % річних, інфляційних втрат, процентів за користування чужими коштами, штрафу за направлення нагадування та пені 10 % з направленням справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення заборгованості зі сплати лізингових платежів та відшкодування послуг стоянкиє законним і обґрунтованим, підстави для його скасування у цій частині відсутні.
 
Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ :
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 , який діє на підставідовіреності в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» заборгованості за договором фінансового лізингу від 17 червня 2013 року № 00007745, а саме пені, 3 % річних, інфляцйних втрат, процентів за користування чужими коштами, штрафу за направлення нагадування та пені 10 % - скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 року у частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» заборгованості за договором фінансового лізингу від 17 червня 2013 року № 00007745, а саме 11 484,42 грн заборгованості по лізингових платежах за лютий-квітень 2015 року, 1 200 грн витрат на оплату послуг стоянки - залишити без змін.
 
Із моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції Рішення апеляційного суду Одеської області від 23 лютого 2017 рокув скасованій частині втрачає законну силу.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                   Н. О. Антоненко 
Судді                                                                                                      В. І. Журавель
                                                                                                                 І. О. Дундар 
                                                                                                                Є. В. Краснощоков
                                                                                                                М. М. Русинчук