Постанова                                          
Іменем України
 
08 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 328/1197/17
провадження № 61-10540св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого - Ступак О. В.
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - ОСОБА_1 ,
 
відповідач - Новенська сільська рада Токмацького району Запорізької області,
 
треті особи: Міжрайонне управління Держгеокадастру у Токмацькому районі та м. Токмак в Запорізькій області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
особа, що подала апеляційну скаргу - керівник Токмацької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Полякова О. З., 
Крилової О. В., Трофимової Д. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У травні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Новенської сільської ради Токмацького району Запорізької області (далі - Новенська сільська рада), треті особи: Міжрайонне управління Держгеокадастру у Токмацькому районі та м. Токмак в Запорізькій області, ОСОБА_2 , 
ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування. 
 
На обґрунтування позовних вимог зазначав, що у 1994 році ОСОБА_5 на підставі державного акту на право постійного користування землею серії ЗП 
18-500996 від 13 січня 1994 року набув право постійного користування земельною ділянкою площею 61,0 га, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, що розташована на території Новенської сільської ради та заснував Селянське (фермерське) господарства «Каспер» (далі - СФГ «Каспер»). 19 січня 2016 року згідно з протоколом № 1 загальних зборів членів СФГ «Каспер» ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вибули із членів СФГ «Каспер», а його (позивача) та інших трьох осіб прийнято до членів СФГ «Каспер», в подальшому його було обрано головою СФГ «Каспер» та змінено назву з СФГ «Каспер» на СФГ 
«Дана-Агропром». Зазначені зміни були зареєстровані у встановленому законодавством України порядку. 19 лютого 2016 року ОСОБА_5 на підставі своєї письмової нотаріально посвідченої заяви відмовився від подальшої участі у фермерському господарстві та передав СФГ «Каспер» усі свої немайнові та майнові права, в тому числі право користування спірною земельною ділянкою.
 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
 
На підставі пункту 8.4. статуту СФГ «Дана-Агропром», чинного на час смерті ОСОБА_5 та протоколу № 3 загальних зборів членів СФГ «Дана-Агропром» від 11 жовтня 2016 року він став засновником СФГ. За наслідками звернення до Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області із заявою про прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_5 на право постійного користування земельною ділянкою площею 61,0 га, що розташована на території Новенської сільської ради, він отримав відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину (постанова від 03 квітня 2017 року № 335/02-31) у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу, який підтверджує право на постійне користування земельною ділянкою (державного акту).
 
Вказував на те, що оригінал державного акту втрачений, Токмацьке міжрайонне управління Держгеокадастру повідомило його, що видача державних актів на право постійного користування землею фізичним особам для створення та ведення фермерського господарства припинена з 01 січня 2002 року, а підприємствам, установам та організаціям, що належать до державної та комунальної власності, а також релігійним та громадським організаціям - з 
01 січня 2013 року, а тому видати йому дублікат державного акту на право постійного користування землею серія ЗП № 18-500996 на спірну земельну ділянку неможливо.
 
Після смерті колишнього засновника СФГ «Дана-Агропром» - ОСОБА_5 , фермерське господарство не реорганізовано і не ліквідовано, продовжує здійснювати свою статутну діяльність, рішення органів державної влади щодо припинення права ОСОБА_5 щодо постійного користування спірною земельною ділянкою відсутні.
 
Посилаючись на наведене, просив визнати за ним право постійного користування земельною ділянкою площею 61,0 га, цільове призначення - для ведення фермерського господарства, що розташована на території Новенської сільської ради в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 01 червня 
2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано за ОСОБА_1 право постійного користування земельною ділянкою площею 61,0 га, розташованої на території Новенської сільської ради Токмацького району Запорізької області, цільове призначення для ведення селянського (фермерського) господарства, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Чистопілля Токмацького району Запорізької області.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, відповідно до частини першої статті 92 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. За змістом статей 19, 23 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства входить у тому числі і право користування землею, успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до частини другої статті 407 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та частини другої статті 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Урахувавши зазначене, суд першої інстанції дійшов до висновку, що право постійного користування земельною ділянкою підлягає спадкуванню. Оскільки 
 ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_5 , суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про визнання за позивачем права постійного користування спірною земельною ділянкою в порядку спадкування після померлого ОСОБА_5 .
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року апеляційну скаргу керівника Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області задоволено, рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до статті 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах. Законодавством не передбачено набуття громадянами права постійного користування земельними ділянками. Пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Таким чином, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування. Урахувавши зазначене, а також встановивши, що спадкодавець ОСОБА_5 набув право користування вказаною земельною ділянкою на підставі державного акту, а не на підставі договорів, якими передбачено право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут), які відповідно до статей 402, 407, 413 ЦК України можуть бути успадковані, апеляційний суд дійшов висновку, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, припиняється зі смертю особи, якій таке право належало і, як наслідок, не може входити до складу спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14. Крім того, апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 не надав жодного належного доказу на підтвердження факту перебування в родинних відносинах зі спадкодавцем ОСОБА_5 , а тому неможливо встановити, до якої черги спадкоємців у розумінні статей 1258, 1261-1266 ЦК України відносить себе позивач, заповіт на його користь ОСОБА_5 також не складав.
 
Узагальнені доводи касаційної скарги 
 
У лютому 2018 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга 
 ОСОБА_1 , у якій він просив скасувати постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року, а рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 01 червня 2017 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що нормативно-правовими актами не врегульовано питання припинення права користування земельною ділянкою у зв`язку зі смертю особи та права на спадкування права постійного користування землею, набутого до 2002 року, а тому з огляду на положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) вважав, що визнання за спадкоємцями померлого права успадкування права на постійне користування забезпечує їм реальний правовий захист права на користування земельною ділянкою та є належним способом захисту. Заявник вважав також необґрунтованими посилання апеляційного суду на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 жовтня 2016 року у справі № 181/698/14 (провадження № 6-2329цс16), оскільки Верховний Суд України, не урахував, що пункт 6 Перехідних положень ЗК України щодо обов`язку осіб, які мають земельні ділянки в постійному користуванні, переоформити їх до 01 січня 2008 року, визнано неконституційним Конституційним Судом України (рішення від 22 вересня 2005 року №1-17/2005). Апеляційний суд не розглянув клопотання його представника про відкладення розгляду справи та не ухвалив відповідного процесуального рішення за результатами його розгляду, а розглянув справу та ухвалив оскаржуване рішення за відсутності сторін. Суд апеляційної інстанції у порушення вимог частини п`ятої статті 272 ЦПК України не направив йому копію оскаржуваної постанови у встановлений цивільним процесуальним законом строк, про наявність оскаржуваного рішення він дізнався з Єдиного державного реєстру судових рішень.
 
Зазначав, що обов`язковою умовою для набуття цивільної процесуальної дієздатності керівником Токмацької місцевої прокуратури представляти інтереси держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області) є наявність підстав для здійснення такого представництва, однак у матеріалах справи відсутнє повідомлення ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області про звернення прокурора з позовом до суду від їхнього імені в інтересах держави, а тому апеляційна скарга подана особою, яка не має процесуальної дієздатності, що відповідно до статті 36 ЦПК України є підставою для закриття апеляційного провадження. Суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що апеляційну скаргу подано після спливу визначеного частиною першою статті 294 ЦПК України десятиденного строку на апеляційне оскарження, який відраховується від дати ознайомлення керівника Токмацької місцевої прокуратури з матеріалами справи (22 серпня 2017 року). Прокурором не доведено порушення прав та обов`язків ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області, за захистом яких він звернувся до суду, а посилання прокурора на постанову Пленуму Верховного Суду України 
від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» та правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України 
від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2510цс15 є необґрунтованими, оскільки стосуються інших питань та ухвалені за інших фактичних обставин справи. Суд апеляційної інстанції помилково застосував статтю 360-7 ЦПК України 2004 року щодо обов`язковості урахування судами загальної юрисдикції висновків Верховного Суду України у застосуванні норм права, оскільки на час ухвалення судового рішення набрала чинності нова редакція ЦПК України, та при вирішенні питання про розподіл судових витрат не урахував, що він є інвалідом війни ІІ групи та звільнений від сплати судового збору, а тому необґрунтовано стягнув з нього на користь Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області 
704,00 грн судового збору. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у ній матеріалами.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга 
ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
ОСОБА_5 на підставі державного акта на право постійного користування землею серії ЗП 18-500996 від 13 січня 1994 року отримав у постійне користування земельну ділянку площею 61,0 га, що розташована на території Новенської сільської ради Токмацького району Запорізької області, для ведення фермерського господарства.
 
30 серпня 1994 року ОСОБА_5 зареєстрував СФГ «Каспер» та став його головою.
 
19 січня 2016 року згідно з протоколом № 1 загальних зборів членів СФГ «Каспер» ОСОБА_1 був прийнятий до СФГ «Каспер» та обраний його головою, назву СФГ «Каспер» змінено на СФГ «Дана-Агропром». 
 
19 лютого 2016 року ОСОБА_5 на підставі письмової нотаріально посвідченої заяви відмовився від подальшої участі у фермерському господарстві та передав СФГ «Каспер» усі свої майнові та немайнові права, в тому числі право користування земельною ділянкою. 
 
На підставі пункту 8.4. статуту СФГ «Дана-Агропром», чинного на час смерті ОСОБА_5 та протоколу № 3 загальних зборів членів СФГ «Дана-Агропром» від 11 жовтня 2016 року, засновником СФГ став його голова 
ОСОБА_1 .  
 
Постановою нотаріуса Токмацької районної державної нотаріальної контори Запорізької області від 03 квітня 2017 року № 335/02-31 ОСОБА_1 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті 
ОСОБА_5 у зв`язку з ненаданням оригіналу правовстановлюючого документу, який підтверджує право спадкодавця на постійне користування земельною ділянкою.
 
Згідно зі змістом повідомлення Токмацького міжрайонного управління Держгеокадастру від 02 березня 2017 року видача державних актів на право постійного користування землею фізичним особам для створення та ведення фермерського господарства припинена з 01 січня 2002 року, а підприємствам, установам та організаціям, що належать до державної та комунальної власності, а також релігійним та громадським організаціям - з 01 січня 2013 року, а тому видати дублікат державного акту на право постійного користування землею серія ЗП № 18-500996 на спірну земельну ділянку неможливо.
 
Після смерті колишнього засновника СФГ «Дана-Агропром» - ОСОБА_5 , фермерське господарство не реорганізовано та не ліквідовано, продовжує здійснювати свою статутну діяльність, рішення органів державної влади про припинення права ОСОБА_5 щодо постійного користування спірною земельною ділянкою не приймалися.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 4 ЦПК України 2004 року).
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд, крім іншого, виходив з того, що право постійного користування земельною ділянкою, наданої ОСОБА_5 для ведення фермерського господарства, припинилось у зв`язку з його смертю.
 
Верховний Суд не погоджується із вказаним висновком суду апеляційної інстанції, з огляду на таке. 
 
Згідно зі статтею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
 
Частиною другою статті 1220 ЦК України передбачено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46цього Кодексу).
 
Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом (частини перша, друга та третя статті 1221 ЦК України).
 
Згідно із частиною першою статті 51 ЗК України 1990 року, у редакції чинній на момент створення СФГ «Каспер», громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
 
Відповідно до положень статті 7 ЗК України 1990 року, у редакції чинній на момент створення СФГ «Каспер», користування землею може бути постійним або тимчасовим. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
 
Частиною першою статті 23 ЗК України 1990 року, у редакції чинній на момент створення СФГ «Каспер», передбачено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
 
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України від 20 грудня 
1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство», у редакції чинній на момент створення СФГ «Каспер», після одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
 
Таким чином, законодавством, чинним на момент створення СФГ «Каспер», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ, тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.
 
Наведене дає підстави для висновку, що спірна земельна ділянка надавалась ОСОБА_5 на праві постійного землекористування для ведення СФГ не як громадянину - фізичній особі, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.
 
Новим Законом України № 937-IV «Про фермерське господарство» від 19 червня 2003 року (далі - Закон № 937-IV), який є чинним на сьогоднішній день, також можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
 
Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
 
Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інші види ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 ГК України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.
 
Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що підлягає використанню виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 ГК України.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17 (провадження № 14-385цс19).
 
З моменту державної реєстрації селянського (фермерського) господарства та набуття ним прав юридичної особи таке господарство набуває як правомочності володіння і користування, так і юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки. У відносинах, а також спорах з іншими суб`єктами, голова фермерського господарства, якому була передана у власність, постійне користування чи оренду земельна ділянка, виступає не як самостійна фізична особа, власник, користувач чи орендар земельної ділянки, а як представник (голова, керівник) фермерського господарства. У таких правовідносинах їх суб`єктом є не фізична особа - голова чи керівник фермерського господарства, а фермерське господарство як юридична особа (правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 615/2197/15-ц (провадження № 14-533цс18)).
 
Право користування земельною ділянкою може бути припинено лише з підстав, закріплених у законодавстві, зокрема статтею 141 ЗК України, у редакції чинній на момент смерті ОСОБА_5 , передбачено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
 
З наведеного вбачається, що підставою припинення права постійного користування земельною ділянкою, наданою громадянину для ведення фермерського господарства, є припинення діяльності такої юридичної особи як селянське (фермерське) господарство (фермерське господарство). Така підстава припинення права постійного користування фермерським господарством земельною ділянкою свого засновника, як смерть громадянина - засновника СФГ, земельним законодавством не передбачена.
 
Ураховуючи, що з моменту створення селянського (фермерського) господарства до нього переходять правомочності володіння і користування та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки його засновника, а отже у разі смерті громадянина - засновника СФГ відповідні правомочності та юридичні обов`язки щодо використання земельної ділянки, яка була надана йому саме для ведення фермерського господарства, зберігаються за цією юридичною особою до часу припинення діяльності фермерського господарства у встановленому порядку. 
 
Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 922/989/18 (провадження № 12-205гс19), у якій вона відступила від правових висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 922/2103/17 та у постановах Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 657/731/14-ц, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-3113цс15 та від 05 жовтня 2016 року у справі № 6-2329цс16, відповідно до яких право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини, з огляду на те, що у разі смерті громадянина - засновника селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) право постійного користування земельною ділянкою, наданою для ведення фермерського господарства його засновнику, не припиняється зі смертю цієї особи, а зберігається за фермерським господарством до якого воно перейшло після створення фермерського господарства. Таким чином, право постійного користування земельною ділянкою саме через перехід його до селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства) не входить до складу спадщини. Спадкувати можна права померлого засновника (члена) щодо селянського (фермерського) господарства (фермерського господарства), а не земельну ділянку, яка перебуває в користуванні такого господарства.
 
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини померлого засновника СФГ «Каспер» - ОСОБА_5 , а також не урахував, що  ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту перебування в родинних відносинах зі спадкодавцем ОСОБА_5 , з чого, як правильно зазначив апеляційний суд, неможливо зробити висновок до якої черги спадкоємців, у розумінні статей 1258, 1261-1666 ЦК України відноситься позивач, оскільки заповіту на його користь 
ОСОБА_5 також не складав.
 
Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , однак дійшов помилкового висновку про те, що у разі смерті засновника СФГ «Каспер» - ОСОБА_5 право постійного користування спірною земельною ділянкою, наданою йому для ведення фермерського господарства, припиняється з його смертю, оскільки у разі смерті засновника СФГ право постійного користування спірною земельною ділянкою, наданою йому для ведення фермерського господарства, зберігається за фермерським господарством, до якого воно перейшло після його створення, а тому таке право не входить до складу спадщини померлого засновника СФГ саме з зазначених підстав.
 
Безпідставними є і посилання суду апеляційної інстанції на частину першу статті 92 ЗК України, у редакції чинній на момент виходу ОСОБА_5 з СФГ «Каспер, за змістом якої право громадян та приватних юридичних осіб на використання земельних ділянок на підставі права постійного користування законодавством не передбачено, а тому відповідно до пункту 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України ОСОБА_5 повинен був до 01 січня 
2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди, оскільки положення пункту 6 розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року N 5-рп/2005, а тому громадяни та юридичні особи, які до 01 січня 2002 року отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі.
 
Щодо повноважень прокурора на подання апеляційної скарги в інтересах Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області 
 
Повноваження прокурора у спірних правовідносинах визначено, зокрема, Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру».
 
Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній на час подання прокурором апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обгрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.
 
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обгрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно з частиною другою статті 45 ЦПК України 2004 року, чинного на момент подання апеляційної скарги, має наслідком застосування положень, передбачених статтею 121 цього Кодексу.
 
Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити на момент відкриття провадження у справі доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади, зокрема повноважень ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.
 
Наявність підстав для представництва має бути обгрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.
 
Звернувшись із апеляційною скаргою в інтересах ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області на рішення Токмацького районного суду Запорізької області, прокурор на виконання вимог частини другої статті 45 ЦПК України 2004 року, абзацу першого частини третьої, абзацу першого частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» навів обгрунтування неналежного здійснення Новенською сільською радою та Міжрайонним управлінням Держгеокадастру у Токмацькому районі та м. Токмак в Запорізькій області повноважень щодо захисту прав держави на землю, та безпідставного визнання ними незаконних вимог позивача про визнання права постійного користування земельною ділянкою у порядку спадкування, а також вказав, що саме ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області є територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів, а тому саме на нього покладені повноваження щодо розпорядження землями державної власності, однак суд першої інстанції не залучив ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області до участі у справі, чим позбавив його можливості для здійснення захисту інтересів держави, тобто прокурор навів підстави для представництва інтересів держави, а також обгрунтував, у чому, на його погляд, полягає порушення цих інтересів. 
 
Ураховуючи наведене, а також те, що представник ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області підтримав викладені у апеляційній скарзі аргументи прокурора, поданої в інтересах зазначеного органу в судовому засіданні, посилання заявника на те, що суд апеляційної інстанції за відсутності процесуальних повноважень прокурора безпідставно відкрив апеляційне провадження, є неспроможними. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необгрунтовано поновив строк на апеляційне оскарження є безпідставними, оскільки в ухвалі Апеляційного суду Запорізької області від 22 вересня 2017 року наведені мотиви поновлення такого строку, зокрема вказано, що прокурору 06 вересня 2017 року стало відомо, що спірна земельна ділянка відноситься до державної власності, а тому саме з цієї дати стало можливим встановити орган державної влади, інтереси якого були порушені оскаржуваним рішенням, та мотиви визнання судом поважними причини пропуску прокурором строку на апеляційне оскарження.
 
Аргументи заявника про неправомірне відхилення апеляційним судом клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи є безпідставними, оскільки суд надавши належну оцінку наведеним у клопотанні підставам відкладення розгляду справи, дійшов висновку про те, що представник позивача не надав доказів наявності поважних причин неявки його та позивача у судове засідання.
 
Щодо доводів касаційної скарги про неправильний розподіл апеляційним судом судових витрат 
 
Згідно з підпунктом 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції чинній на час подання позовної заяви, за подання позовної заяви немайнового характеру, яка подана - фізичною особою, ставка судового збору встановлюються 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.
 
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат та стягуючи з ОСОБА_1 на користь Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області судові витрати у розмірі 704,00 грн, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що позивач є інвалідом ІІ групи, а тому звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частин першої, четвертої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення суду першої інстанції, та відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування, однак при вирішення зазначеного спору неправильно застосував норми матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов до висновку, що оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції необхідно змінити у частині правового обгрунтування підстав відмови у задоволенні зазначених позовних вимог, виклавши мотивувальну частину постанови Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року в редакції цієї постанови.
 
Зважаючи на те, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд неправильно застосував положення Закону України «Про судовий збір», рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням у зазначеній частині нового судового рішення про компенсацію судових витрат за подання апеляційної скарги керівником Токмацької місцевої прокуратури Запорізької області у розмірі 704,00 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року в частині правового обгрунтування підстав відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання права постійного користування земельною ділянкою в порядку спадкування змінити, виклавши мотивувальну частину оскаржуваного судового рішення у редакції цієї постанови.
 
Постанову Апеляційного суду Запорізької області від 20 грудня 2017 року в частині розподілу судових витрат скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення.
 
Судові витрати, понесені Токмацькою місцевою прокуратурою Запорізької області за подання апеляційної скарги у розмірі 704,00 грн, компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков 
А. С. Олійник
Г. І. Усик 
                                                                                   В. В. Яремко