Постанова
Іменем України
 
19 серпня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 136/1924/17
провадження № 61-1096св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс Агро»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс Агро» на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року в складі судді: Стадника С. І., та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2018 року в складі колегії суддів: Марчук B. C., Матківської М. В., Сопруна В. В.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» про визнання правочинів недійсними.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3987 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0082), а також земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2764 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0083), які розташовані на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.
 
Восени 2017 року позивачу стало відомо, що ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» користується належним їй на праві власності земельними ділянками на підставі договору оренди землі № 379 від 05 січня 2010 року, зареєстрованому у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 041004400108, а також договору оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року, зареєстрованому у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 41004400134.
 
Про наявність вказаних угод позивачу раніше не було відомо, а після ознайомлення з їх змістом вона встановила, що підпис в графі «Орендодавець» виконаний не нею, а іншою особою, що не відповідає її волевиявленню як власника землі на передачу її в користування на умовах визначених зазначеними правочинами.
 
ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним договір оренди землі № 379 від 05 січня 2010 року, зареєстрований у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за №041004400108, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» щодо оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2764 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0083), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області;
визнати недійсним договір оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року, зареєстрований у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 41004400134), укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» щодо оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3987 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0082), розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанції
 
Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
 
Визнано недійсним договір оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року (зареєстровано у Липовецькому відділі Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 41004400134), який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» щодо оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3987 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0082), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.
 
Визнано недійсним договір оренди землі № 379 від 05 січня 2010 року (зареєстровано у Липовецькому відділ Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 041004400108), який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» щодо оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2764 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0083), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що волевиявлення позивача на укладення оспорюваних договорів оренди землі не було, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи № 007/18 від 21 червня 2018 року. Отримання плати від ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», як компенсації за використання земельних ділянок, не може свідчити про схвалення ОСОБА_1 зазначених договорів на погоджених з власником умовах, що вказує на відсутність підстав для застосування наслідків спливу позовної давності.
 
Посилання в апеляційній скарзі ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» про те, що висновок № 007/18 складений експертом, який є працівником ТОВ «Експертно-юридична фірма Соломон», а зазначена експертна установа є приватною, а тому не мала права проводити криміналістичні експертизи, колегія суддів відхилила. Згідно статі 7 Закону України «Про судову експертизу» лише у кримінальному провадженні судово-експертну діяльність здійснюють виключно державні спеціалізовані установи, в інших випадках - судові експерти, які не є працівниками зазначених установ та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань.
 
Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_1 про факт існування оспорюваних договорів оренди землі, тобто, про порушення свого права їй стало відомо, коли вона звернулась до ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» про повернення належних їй земельних ділянок, а саме - в 2017 році. До цього часу вона не могла знати про порушення свого права, оскільки оспорювані договори оренди землі із відповідачем не підписувала. Отримання позивачем орендної плати від ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» як компенсація за використання земельних ділянок, не може свідчити про волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договорів у 2010 році, оскільки вона їх не підписувала. Крім того, відповідачем надані заяви позивача на його ім`я на видачу орендної плати за 2016, 2017 роки та видатковий касовий ордер від 04 жовтня 2017 року, які не свідчать про те, що позивачка пропустила позовну давність, оскільки з позовом вона звернулася 01 грудня 2017 року.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2019 року ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржені рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . При цьому посилається на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що експертиза № 007/18 від 21 червня 2018 року проведена з порушенням чинного законодавства України, оскільки відповідно до статті 7 Закону України «Про судову експертизу» виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних експертиз, до яких відноситься почеркознавча експертиза. Експертиза, призначена у межах кримінального провадження, та криміналістична експертиза не є тотожними. Згідно державного реєстру атестованих судових експертів свідоцтва експерта, видані на ім`я ОСОБА_2 , анульовані 01 листопада 2016 року. У висновку експертизи відсутні будь які відомості стосовно свідоцтва про присвоєння кваліфікації експерта на ім`я ОСОБА_2 .
 
Позивач не надала доказів на підтвердження своїх тверджень стосовно отримання орендної плати згідно договорів оренди від 2006 року. Натомість ОСОБА_1 отримувала орендну плату саме згідно оспорюваних договорів оренди. Позивач могла довідатись про порушення своїх прав раніше, оскільки починаючи з 2010 року отримує оренду плату, і жодного разу не поцікавилася на підставі чого відповідачем виплачується їй орендна плата.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі; у задоволенні заяви ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» про зупинення виконання рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
Колегія суддів приймає аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3987 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0082), а також земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2764 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0083), які розташовані на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області, що підтверджується державним актом серії ЯД № 362598 від 14 лютого 2007 року та державним актом серії ЯА № 802231 від 23 вересня 2005 року на право власності на земельну ділянку.
 
05 січня 2010 року ОСОБА_1 уклала з ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» строком на 20 років договір оренди землі № 379, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,2764 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0083), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Зазначений договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 010 року, про що в державному реєстрі земель вчинено запис за № 041004400108.
 
05 січня 2010 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро» строком на 20 років також було укладено договір оренди землі № 184, предметом якого є земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,3987 га (кадастровий номер 0522281400:03:000:0082), яка розташована на території Зозівської сільської ради Липовецького району Вінницької області. Зазначений договір був зареєстрований Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року, про що в державному реєстрі земель вчинено запис за № 041004400134.
 
Позивач стверджувала, що про існування вказаних правочинів дізналась восени 2017 року, після того як звернулась до ТОВ Концерн «Сімекс-Агро» з приводу повернення належних їй земельних ділянок за укладеними у 2006 році договорами оренди землі, які припинили свою дію. Про наявність вказаних угод позивачу раніше не було відомо, а після ознайомлення з їх змістом вона встановила, що підпис в графі «Орендодавець» виконаний не нею, а іншою особою, що не відповідає її волевиявленню як власника землі на передачу її в користування на умовах визначених зазначеними правочинами. Вказані обставини стали підставою для звернення позивача до суду за відновленням своїх прав, оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку повернути земельні ділянки у володіння і користування власника.
 
За заявою судом призначено почеркознавчу експертизу на вирішення якої поставлено питання: 1) чи виконаний підпис в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 05 січня 2010 року № 379, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», що зареєстровано Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 041004400108, ОСОБА_1 чи іншою особою? 2) чи виконаний підпис в графі «Орендодавець» договору оренди землі від 05 січня 2010 року № 184, який укладено між ОСОБА_1 та ТОВ «Концерн «Сімекс-Агро», що зареєстровано Липовецьким відділом Вінницької філії ДП «Центр ДЗК» 05 листопада 2010 року за № 041004400134, ОСОБА_1 чи іншою особою?
 
Згідно частини другої статті 207 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 січня 2020 року в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами».
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) відступила від висновку, висловленого в постанові Верховного Суду України від 22 квітня 2015 року у справі № 6-48цс15, зазначаючи, що «правочин, який не вчинено (договір, який не укладено) не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення ним договору оренди земельної ділянки у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку із фактичним використанням земельної ділянки. Крім того, мотивуючи підставу для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що існує очевидна необхідність формування єдиної правозастосовчої практики щодо застосування пункту 6 статті 3 ЦК України та доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) у спорах про недійсність договору для забезпечення розумної передбачуваності судових рішень. Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Отже, конклюдентними діями може підтверджуватися лише укладення договору в усній формі. Між тим, статтею 18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації. Зазначена норма виключає можливість укладення спірного договору шляхом вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований. Отже, враховуючи конкретні встановлені судами обставини справи, що розглядається, Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі».
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зроблено висновок, що «за частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);  строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права  оренди  земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. Разом із цим суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів. У справі, що розглядається, позивач звернувся з вимогою про визнання недійсними договорів оренди, посилаюсь на те, що ці договори не підписував, умови їх не погоджував, тож відповідач безпідставно відмовляє в поверненні використовуваних земельних ділянок позивачу як власнику цих земельних ділянок, покликаючись до умов договорів, підписаних невстановленою особою замість позивача. Суди попередніх інстанцій повно та достеменно встановили обставини справи, за якими спірні договори позивач не підписував та, відповідно, з істотних умов цих договорів не погоджував. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Враховуючи підстави позову, наведені позивачем у позовній заяві та в додаткових поясненнях, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельних ділянок, вважаючи, що ці ділянки знаходяться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельних ділянок фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок. Більше того, негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97)). Тому у позові слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту, а не з підстав застосування наслідків пропуску позовної давності, позаяк суд розглядає питання про застосування позовної давності лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 69-73, 137-139), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 65-66)). Відмова у задоволенні позову через обрання неефективного (неналежного) способу захисту не позбавляє позивача права заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки».
 
Суди встановили, що згідно висновку № 007/18 почеркознавчої експертизи від 21 червня 2018 року, підписи від імені ОСОБА_1 у графі «Орендодавець»; акті прийому-передачі об`єкту оренди та на останній сторінці договору оренди землі № 379 від 05 січня 2010 року, у графі «Орендодавець»; акті прийому-передачі об`єкту оренди та на останній сторінці договору оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року, виконані не ОСОБА_1 , а іншою особою зі значно більш розвинутою почерковою навичкою.
 
За таких обставин, договір оренди землі від № 379 від 05 січня 2010 року та договір оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року є неукладеними і не можуть визнаватися недійсними. Тому у задоволенні позову слід відмовити саме з підстав обрання позивачем неефективного способу захисту. 
 
Доводи касаційної скарги про те, що згідно державного реєстру атестованих судових експертів свідоцтва експерта, видані на ім`я ОСОБА_2 , анульовані 01 листопада 2016 року, колегія суддів відхиляє. Як встановлено судом першої інстанції, рішенням Експертно-кваліфікаційної комісії Київського науково-дослідного інституту судових експертиз підтверджено кваліфікацію судового експерта ОСОБА_2 , яка має повну вищу освіту і стаж експертної роботи з 2000 року, на право проведення почеркознавчих і авторознавчих експертиз за спеціальністю 1.1 «Дослідження почерку і підписів» до 27 квітня 2016 року (продовжено до 29 березня 2021 року), а також за спеціальністю 1.2 «Авторознавче та лінгвістичне дослідження писемного мовлення» (дійсне до 29 березня 2021 року).
 
Таким чином ОСОБА_2 мала необхідну кваліфікацію експерта, яка давала їй право на проведення почеркознавчої експертизи призначеної ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області 07 лютого 2018 року. Відповідач не скористався правом на проведення експертизи за своїм клопотанням, при цьому доказів, які спростовували б висновок експерта № 007/18 від 21 червня 2018 року або ж вказували на його необґрунтованість не надав.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржені рішення ухвалені без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити, оскаржені рішення скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
 
ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» сплачено судовий збір: 1 920 грн за подання апеляційної скарги (Т. 2, а. с. 39) та 2 560 грн за подання касаційної скарги. Тому з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Концерн «Сімекс Агро» підлягають стягненню судові витрати, понесені на сплату судового збору.
 
Керуючись статтями 141, 400 та 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс Агро» задовольнити.
 
Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.
 
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс Агро» про визнання недійсним договору оренди землі № 379 від 05 січня 2010 року та договору оренди землі № 184 від 05 січня 2010 року, відмовити.
 
З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 14 вересня 2018 року тапостанова Вінницького апеляційного суду від 10 грудня 2018 року втрачають законну силу.
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Концерн «Сімекс Агро» 4 480 грн судових витрат, понесених на сплату судового збору.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков
 
М. М. Русинчук