ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/5055/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Вєкуа Н.Г.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  07 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді                              Файдюка В.В.
суддів:                                                  Земляної Л.В.
                                                            Мєзєнцева Є.І.

При секретарі:                              Марчук О.О.
          
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Київ на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом Акціонерного товариства "Комерційний банк "Приватбанк" до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Київ про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

Акціонерне товариство "Комерційний банк "Приватбанк" (далі - АТ "КБ "Приватбанк", позивач) звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Київ (далі - відповідач), в якому просило:
- визнати бездіяльність державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ ) Кравчук Алли Сергіївни в частині невиконання вимог Інструкції з організації примусового виконання рішень щодо передачі виконавчих документів/проваджень до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України протиправною;
- зобов`язати державного виконавця Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ ) Кравчук Аллу Сергіївну виконати вимоги Інструкції з організації примусового виконання рішень в частині передачі виконавчих документів /проваджень, що входять до зведеного виконавчого провадження ВП №60933345 в сумі 6 341 400,51 грн до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.
На переконання позивача відповідач, всупереч п. 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень протиправно не передав зведене виконавче провадження ВП №60933345 для виконання до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України згідно постанови від 18 жовтня 2019 року
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року даний адміністративний позов - задоволено повністю.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення суду та прийняти нову постанову, якою в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права.
В обґрунтування своєї позиції скаржник зазначив, що згідно ч.1 статті 30 Закону України "Про виконавче провадження" виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження.
Відповідно до ч.1 статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню з наступних підстав. 
Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві перебуває зведене виконавче провадження ВП № 60933345, до якого входять 85 виконавчих проваджень про стягнення грошових коштів, де боржником є Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" та які виконуються на підставі судових рішень, ухвалених судами за правилами різних юрисдикцій.
Як зазначає позивач, 19 лютого 2020 року він отримав від Національного банку України платіжну вимогу №60933345/1, з якої йому стало відомо про перебування на виконанні у відповідача зведеного виконавчого провадження ВП № 60933345 щодо боржника АТ КБ "Приватбанк".
Зокрема, державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві Кравчук Аллою Сергіївною відкриті виконавчі провадження № 61110715, №61314053 з примусового виконання виконавчого листа, що видав Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 13 січня 2020 року № 214/8126/19 та наказу господарського суду Харківської області від 21 грудня 2019 року № 922/4439/16, які входять до зведеного виконавчого провадження №60933345.
Судом встановлено, що загалом на виконанні у відділі на момент списання коштів перебувало зведене виконавче провадження № 60933345, до складу якого входило 86 виконавчих проваджень з примусового стягнення коштів з АТ КБ «Приватбанк» на загальну суму заборгованості 3 574 495,67 грн. та 88 653,22 дол. США.
З метою повного та фактичного виконання рішень суду 23 лютого 2020 року на депозитний рахунок відділу стягнуто 6 341 400,51 грн. та розподілено їх між стягувачами у відповідності до вимог статті 46 Закону України «Про виконавче провадження».
Оскільки 18 жовтня 2019 року в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби винесено постанову, якою зобов`язано передати до вказаного відділу всі виконавчі провадження, за якими боржником є АТ КБ "Приватбанк", позивач вважає, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність в частині не передачі до вказаного Департаменту виконавчих проваджень, що входять до зведеного виконавчого провадження ВП № 60933345, у зв`язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. 
Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку визначено в  Законі України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року N 1404-VIII (далі Закон № 1404-VIII).
Відповідно до статті 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Пунктом 1, 2 ч.1 статті 3 Закону визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України; ухвал, постанов судів у цивільних, господарських, адміністративних справах, справах про адміністративні правопорушення, кримінальних провадженнях у випадках, передбачених законом.
Частиною 1 статті 5 Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
За ч.5 статті 5 наведеного Закону за заявою стягувача виконавчий документ може бути передано від одного приватного виконавця іншому або відповідному органу державної виконавчої служби, або від органу державної виконавчої служби - приватному виконавцю. Про передачу (прийняття до виконання) виконавчого документа виконавець виносить постанову. Передача виконавчих документів здійснюється в порядку, визначеному Міністерством юстиції України. 
Відповідно до ч.1 статті 13 Закону під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Згідно ч.1 статті 18 Закону №1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до ч.1 статті 19, ч.1 статті 24 Закону N 1404-VIII право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Статтею 30 Закону N 1404-VIII визначено, що виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження щодо такого боржника, у рамках зведеного виконавчого провадження. Виконання кількох рішень про стягнення коштів з одного боржника здійснюється приватним виконавцем у рамках зведеного виконавчого провадження.
Окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню, визначаються Інструкцією з організації примусового виконання рішень (далі - Інструкція), затвердженою наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5.
Пунктом 14 розділу ІІІ вказаної Інструкції визначено, що у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об`єднуються у зведене виконавче провадження та виконуються державним виконавцем, який відкрив перше виконавче провадження. Про об`єднання виконавчих проваджень у зведене державний виконавець виносить постанову.
У разі відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється зведене виконавче провадження, воно приєднується до зведеного виконавчого провадження, про що державним виконавцем виноситься постанова (абз. 2 п. 14 Інструкції).
Постанови про об`єднання виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження та про приєднання виконавчого провадження до зведеного виконавчого провадження виносяться не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження щодо боржника, стосовно якого здійснюється виконавче провадження (зведене виконавче провадження) (абз. 3 п. 14 Інструкції).
У разі якщо виконавчі провадження про стягнення коштів з одного боржника відкрито у кількох органах державної виконавчої служби, зокрема, якщо боржник та його майно перебувають на території різних адміністративно-територіальних одиниць, при об`єднанні виконавчих проваджень у зведене в установленому розділом IV цієї Інструкції порядку можуть утворюватися виконавчі групи (абз. 4 п. 14 Інструкції).
Наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.(абз. 5 п. 14 Інструкції).
У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі державної виконавчої служби, таке виконавче провадження передається на виконання до органу державної виконавчої служби, державним виконавцем якого відкрито перше виконавче провадження, або в порядку, визначеному розділом V цієї Інструкції. У разі якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника перебуває на виконанні у відділі примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень або відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження передається на виконання до цих відділів (абз. 6 п. 14 Інструкції).
Згідно пункту 6 розділу V Інструкції виконавче провадження передається з одного органу державної виконавчої служби до іншого у разі: якщо місце проживання, перебування, роботи боржника або місцезнаходження його майна знаходиться на території, на яку поширюється компетенція іншого органу державної виконавчої служби; відводу (самовідводу) всіх державних виконавців органу державної виконавчої служби; утворення виконавчої групи при кількох органах державної виконавчої служби; якщо виконавчі провадження щодо одного й того самого боржника відкриті в різних органах державної виконавчої служби; ліквідації або реорганізації органу державної виконавчої служби; наявності інших обставин, що ускладнюють виконання рішення.
Передача виконавчих проваджень на виконання може здійснюватися:
у випадку, передбаченому абзацом другим пункту 6 цього розділу, - за рішенням державного виконавця, на виконанні у якого перебуває виконавче провадження;
до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, інших органів державної виконавчої служби та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо будь-яких виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні в органах державної виконавчої служби;
до відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень, відділів державної виконавчої служби та виконавчих груп, утворених при цих органах, - за рішенням начальника управління забезпечення примусового виконання рішень щодо виконавчих проваджень, що перебувають на виконанні у відділах державної виконавчої служби (пункт 7 розділу V Інструкції).
Пунктом 8 розділу V Інструкції визначено, що у випадках, передбачених абзацами третім та четвертим пункту 7 цього розділу, особа, яка прийняла рішення про передачу матеріалів виконавчого провадження, виносить вмотивовану постанову, де обов`язково зазначаються обставини, що обумовили передачу виконавчого провадження, та строки передачі матеріалів виконавчого провадження, які не можуть перевищувати п`яти робочих днів. Постанова надсилається сторонам виконавчого провадження та до відповідних органів державної виконавчої служби.
Про передачу виконавчого провадження іншому органу державної виконавчої служби або до виконавчої групи державний виконавець виносить відповідну постанову, яку разом з матеріалами виконавчого провадження не пізніше наступного робочого дня з дня її винесення надсилає до органу державної виконавчої служби, до якого передається виконавче провадження.
Державний виконавець, якому передано виконавче провадження, не пізніше наступного робочого дня з дня надходження матеріалів виконавчого провадження зобов`язаний винести постанову про прийняття виконавчого провадження, яку надсилає сторонам виконавчого провадження (пункт 9 розділу V Інструкції).
Однак, в порушення вимог п. 14 Інструкції з організації примусового виконання рішень, державним виконавцем Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравчук А.С. не було перевірено наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника та не винесено відповідну постанову про передачу виконавчого документа/провадження до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, в якому з 2017 року приводиться виконання зведеного виконавчого провадження №56010919 щодо боржника АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
При цьому, ані Законом України «Про виконавче провадження», ані Інструкцією з організації примусового виконання рішень не передбачено одночасне існування двох зведених виконавчих проваджень щодо одного боржника.
Обґрунтовуючи свою позицію, відповідач зазначив, що згідно однієї із останніх постанов в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вишневського Ю.А. від 18 жовтня 2019 року, п.8 визначено чіткий перелік виконавчих проваджень, боржником за якими є ПАТ КБ «Приватбанк», що підлягають передачі до відділу примусового виконання. Проте, спірного зведеного виконавчого провадження №60933345 серед них немає. Крім того, станом на момент направлення платіжної вимоги відповідна постанова Вишневського Ю.А. до відділу не надходила, тому правові підстави для передачі виконавчих проваджень у державного виконавця відсутні.
Колегія суддів з таким твердженням апелянта не погоджується, оскільки згідно наведених вище правових норм перевірка наявності або відсутності іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника є імперативним обов`язком державного виконавця, який реалізується шляхом перевірки даних автоматизованої системи виконавчого провадження при відкритті виконавчого провадження.
Крім того, у згаданій постанові в.о. директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Вишневського Ю.А. від 18 жовтня 2019 року вказано про передачу до Департаменту всіх виконавчих проваджень, боржником за якими є АТ КБ «ПРИВАТБАНК».
Пояснень щодо не вчинення відповідних дій щодо передачі зведеного виконавчого провадження до Департаменту відповідачем в апеляційній скарзі не надано. Натомість, у скарзі відповідач послався на те, що виконавчі провадження, що входили до складу зведеного виконавчого провадження ВП №60933345, на момент списання коштів у розмірі 6 341 400,51 грн. закінчені на підставі п.9 ч.1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» та виведені зі складу зведеного виконавчого провадження. Передача виконавчих проваджень після закриття виконавчих проваджень ні Законом, ні Інструкцією не передбачена. Колегія суддів критично ставиться до такого посилання, оскільки матеріалами справи воно не підтверджується.
Слід зазначити, що як протиправну бездіяльність суб`єкта владних повноважень необхідно розуміти зовнішню форму поведінки (діяння) цього органу/його посадової особи, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.
Відтак, оскільки відповідачем не надано доказів щодо передачі виконавчого провадження №60933345 до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, та зазначене позивачем виконавче провадження перебуває на виконанні у відповідача, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимо8г.
Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не стосуються рішення суду, не ґрунтуються на законі та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному судовому рішенні.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Підсумовуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження, оскаржуване рішення прийнято відповідно до норм матеріального та процесуального права, враховано всі обставини справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції немає.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 246, 308, 315, 316, 321, 325, 329, 331  КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Печерського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції міста Київ - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 28 травня 2020 року - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до адміністративного суду касаційної інстанції в порядку і строки, встановлені статтями 329, 331 КАС України.
Повний текст рішення виготовлено 07 липня 2020 року.

Головуючий суддя:                                                                      В.В. Файдюк
                     
                     Судді:                                                                       Г.В. Земляна
                                                                                                    
          Є.І. Мєзєнцев