Ухвала    
Іменем України
28 серпня 2020 року
м. Київ
справа № 369/14011/19
провадження № 61-12539ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І.,              Лідовця Р. А.,
розглянув касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду від 20 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна          з чужого незаконного володіння,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), у якому просив: визнати недійсним договір купівлі-             продажу квартири  АДРЕСА_1 , скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а також запис про державну реєстрацію права власності на спірну квартиру, витребувати спірну квартиру з чужого незаконного володіння АТ КБ «ПриватБанк» на користь               ОСОБА_1 .
Разом із позовом, ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Заяву про забезпечення позову обґрунтовано тим, що предметом спору              є визнання недійсним правочину щодо реалізації нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 , яку АТ КБ «ПриватБанк» може відчужити, оскільки набуло права власності на квартиру. Зазначив, що продаж спірної квартири істотно ускладнить поновлення його порушених прав у випадку задоволення позову.
Ухвалою Києво-Святошинського районного суду від 20 лютого 2020 року, залишеною без змін постановоюКиївського апеляційного суду від 29 липня 2020 року, заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено. В якості забезпечення позову накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 . 
21 серпня 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду від 20 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року,          у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про необхідність забезпечення позову, оскільки ОСОБА_1 не надано до суду належних та допустимих доказів, які можуть підтвердити наявність фактичних обставин щодо застосування забезпечення позову. Крім того, судами проігноровано судові рішення у справі № 369/382/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» (далі - ТОВ «Естейт Селлінг»), ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було відмовлено у задоволенні ідентичних позовних вимог.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Перевіривши доводи касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження 
у справі слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
Під забезпеченням позову слід розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.
Частиною першою статті 150 ЦПК України встановлено перелік видів забезпечення позову. Зокрема, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.
Суд може застосувати кілька видів заходів забезпечення позову, перелік яких визначений частиною першою статті 150 цього Кодексу, а також іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.
Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого   у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.
Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає                 в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає                 в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.
При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.
Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.
При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.
Встановивши, що предметом спору, який виник між сторонами у справі,               є квартира  АДРЕСА_1 , якою АТ КБ «ПриватБанк», як власник, може розпорядитися у будь-який момент, а також те, що невжиття обраних заявником заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або забезпечити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення заяви та накладення арешту на спірну квартиру. 
Крім того, судами правильно зазначено про те, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, а тому накладення арешту на квартиру до ухвалення рішення у справі не порушує законні права та інтереси відповідачів.
Доводи касаційної скарги про те, що суди проігнорували судові рішення              у справі № 369/382/17 за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ТОВ «Естейт Селлінг», ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, якими ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було відмовлено           у задоволенні ідентичних позовних вимог, є безпідставними, оскільки у справі, яка розглядається, заявлені позовні вимоги, що не були предметом розгляду судом у справі № 369/382/17.
Відповідно до вимог абзацу 6 частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Зі змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судами норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд               у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ухвалу Києво-Святошинського районного суду від 20 лютого 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 липня 2020 року за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», товариства                       з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг» про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, скасування запису про державну реєстрацію права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                      Д. Д. Луспеник
 
                                                                                                           Б. І. Гулько
 
                                                                                                           Р. А. Лідовець