Номер провадження: 22-ц/813/2948/20 
Номер справи місцевого суду: 520/14448/18
Головуючий у першій інстанції Куриленко О. М.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08.09.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області у справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, на рішення Київського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Куриленко О.М. 19 березня 2019 року у м. Одеса, -
встановила:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду (а.с. 1-6).
В обґрунтування позову ОСОБА_1 посилався на те, що вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року та постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 06 червня 2018 року його визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, та виправдано за недоведеністю вини у вчиненні кримінального правопорушення. 
Позивач стверджував, що внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, як обвинуваченого, незаконного проведення в ході розслідування кримінальної справи обшуку, незаконного накладення арешту на майно, та інших процесуальних дій, йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінив у розмірі 555 000 гривень. 
Також ОСОБА_1 зазначив, що моральна шкода полягає в тому, що йому було завдано глибокі моральні страждання, його життя протягом п`яти років перетворилося на суцільні муки та страждання. Його звичайний образ життя було порушено, постійно турбування про своє майбутнє, призвело до погіршення стану здоров`я оскільки він постійно знаходився в стресовому стані. Окрім того, позивач просить стягнути на його користь матеріальну шкоду у сумі 57 000 гривень, з яких 47 000 гривень - витрати на адвоката, які він поніс при розгляді кримінальної справи та 10 000 гривень, витрачених на лікування. Крім того, ОСОБА_1   просив стягнути витрати на правову допомогу у даній справі в розмірі 15 000 гривень.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року позов ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 260 000 гривень. В решті позову відмовлено (а.с. 161-169).
В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, позивач необгрунтовано ототожнив орган Казначейства із Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду. Крім того, на думку Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області, позивачем не доведено спричинення, з боку відповідача, моральної шкоди (а.с. 173-180).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, органами досудового слідства відносно ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , 13 травня 2013 року було порушено кримінальне провадження № 1201317048002799 за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України (завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху).
В ході досудового розслідування слідчий СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. звертався до слідчих суддів з клопотаннями, погодженим з прокурором прокуратури Київського району м. Одеси Великодним Д.В., про здійснення приводу, проведення обшуку, накладення арешту, застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту.
Так, ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2013 року, справа № 520/6013/13-к, у задоволенні клопотання слідчого про здійснення приводу ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 15 травня 2013 року, справа № 520/6011/13-к, клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. було задоволено, надано дозвіл на проведення обшуку за місцем мешкання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 .
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 21 травня 2013 року, справа № 520/6348/13-к, клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. було задоволено, накладено арешт на: 1) заяву про видачу готівки № 20; 2) лист аркушу з рукописним текстом, 3) лист аркушу з рукописним текстом, 4 ) виконаний барвником чорного кольору, 5) записна книжка зеленого кольору з записами, 6) записна книжка коричневого кольору з записами, 7) 76 аркушів з рукописним текстом, 9 ) телефонний апарат червоного кольору фірми «DAEWOO» (S60302553).
Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від червня 2013 року, справа № 520/7128/13-к у задоволенні клопотання слідчого СВ Таїровського ВМ Київського РВ МУ ГУМВС України в Одеській області Півоварчук І.Ю. про обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту було відмовлено. Визначеного ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
04 грудня 2013 року Київським районним судом м. Одеси було винесено вирок, справа №520/9685/13-к, яким визнано ОСОБА_1 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 259 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 2 (два) роки. На підставі ст.. 75 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з встановленням іспитового строку тривалістю 1 (один) рік.
Ухвалою колегії суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Одеської області від 27 травня 2014 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 04 грудня 2013 року було скасовано, справу направлено на новий розгляд в той же суд в іншому складі суддів зі стадії попереднього розгляду.
Під час нового розгляду кримінальної справи, прокурор прокуратури Київського району м. Одеси Толпиго Д.М. звертався до суду з клопотанням про призначення амбулаторної судової психолого - психіатричної експертизи відносно стану здоров`я ОСОБА_1 .
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 18 листопада 2014 року вищевказане клопотання прокурора було задоволено та призначено судову психолого – психіатричну експертизу.
На виконання вимог даної ухвали, експертами Комунального підприємства «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» було надано висновок судово-психіатричного експерта № 697, в якому зазначено, що: обвинувачений ОСОБА_1 будь-яким стійким хронічним, психічним захворюванням, недоумством, болючим розладом психіки не страждав, як не страждав таким в період часу, що ставиться до інкримінованому йому кримінальному правопорушенню, і міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Особистість випробуваного ОСОБА_1 , 1930 року народження, інтелектуально і емоційно зріла, здатна до свідомого контролю за своєю поведінкою, корекції скоєних дій і вчинків, прогнозом їх наслідків.
Вироком Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.259 КК України та виправдано за недоведеністю винуватості.
Однак, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року було задоволено касаційну скаргу прокурора. Вирок Київського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 20 січня 2016 року скасовано та призначено новий розгляд в суді першої інстанції зі стадії підготовчого судового засідання.
В подальшому, вироком Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року, ОСОБА_1 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст.259 КК України та виправдано за недоведеністю винуватості у вчинені злочину.
Постановою Верховного Суду колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 06 червня 2018 року вирок Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2017 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін, а касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення.
Із метою захисту своїх порушених прав, посилаючись на статті 23, 24, 1176 ЦК України, Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» ( далі – Закон України № 266/94-ВР), позивач просив відшкодувати йому майнову та моральну шкоду, завдану внаслідок незаконного засудження, що підтверджується виправдувальним вироком суду.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_1 помер, про що свідчить Свідоцтво про смерть, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Одеській області 30 серпня 2019 року.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 15 жовтня 2019 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, було зупинено до з`ясування кола спадкоємців ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , та вирішення питання про залучення їх до участі у справі.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08 вересня 2020 року залучено ОСОБА_2 до участі у справі в якості правонаступника ОСОБА_1 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно ч.3 ст. 1230 ЦПК України, до спадкоємця переходить право на відшкодування моральної шкоди, яке було присуджено судом спадкодавцеві за його життя.
У статтях 55, 56 Конституції України закріплено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.
Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону № 266/94-ВР (стаття 1 зазначеного Закону).
Пунктом 1 статті 2 цього Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених ним, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.
У наведених у статті 1 Закону № 266/94-ВР випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), у тому числі, заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Таке відшкодування провадиться за рахунок коштів державного бюджету (пункт 1 статті 3, частина перша статті 4 цього Закону).
Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.
Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність пункт 10 частини першої України.
Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.
Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого.
Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.
У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.
Однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.
На теперішній час єдиним таким законом є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» № 266/94-ВР, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб`єктів, у тому числі на виправданих.
Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону № 266/94-ВР.
Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Згідно з пунктом 1 статті 1, пунктом 5 статті 3 Закону № 266/94-ВР підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У наведених у статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до частин другої, третьої статті 13 цього Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.
Згідно із частинами п`ятою, шостою статті 4 Закону № 266/94-ВР відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Статтею 4 Закону № 266/94-ВР визначено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.
Вищевказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц.
В даному випадку судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач, ОСОБА_1 , незаконно перебував під слідством та судом, а відтак, на підставі положень Закону № 266/94-ВР, є таким, що має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили.
Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України» установлено у 2019 році мінімальну заробітну плату: у місячному розмірі: з 1 січня - 4173 гривні; у погодинному розмірі: з 1 січня - 25,13 гривні.
Судом, у відповідності із ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», здійснено розрахунок мінімального розміру моральної шкоди, завданої позивачу незаконними діями органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури та суду, відповідно до якого за період перебування позивача під слідством та судом, а саме з 28 травня 2013 року по 06 червня 2018 року, тобто 60 місяців та 9 днів, сума шкоди складала 251 632 гривень (60 місяців 9 днів х 4173 гривень).
Позивач, з урахуванням мінімального розміру моральної шкоди, просив суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 555 000 грн., вказуючи, що така сума ним визначена з урахуванням тривалості часу його перебування під слідством і судом, глибини душевних страждань, яких він зазнав під час слідства та суду, позбавлення його можливості реалізації своїх здібностей, інших негативних наслідків морального характеру.
Згідно п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4«Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебування позивача протягом вказаного періоду ( 60 місяців і 9 днів) під слідством та судом, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, суд першої інстанції, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшов до обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у більшому розмірі, ніж мінімально визначений законом (в даному випадку - 251 632 грн. 20 коп.), і визначив його в сумі 260 000 грн., що відповідає усім критеріям, які підлягають врахуванню при визначенні такого відшкодування. Таким чином, позов в цій частині підлягав частковому задоволенню.
Також, суд у своєму рішенні вірно вказав, що визначені судом розміри відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягають безспірному списанню казначейством з відповідного рахунку Державного бюджету України, як це передбачено п. 35 Постанови Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року №845 «Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників».
Що стосується позовних вимог в частині відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 57 000 гривень, які складаються з витрат на адвоката, які позивач поніс при розгляді кримінальної справи у сумі 47 000 гривень та 10 000 гривень, витрачених на лікування, то судом вірно зазначено наступне. 
Так, пунктом 4 ст. 3 Закону № 266/94-ВР передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги.
Колегія суддів погоджується із висновком суду про те, що вимога про відшкодування 47 000 грн. витрат на правову допомогу не підтверджена, оскільки квитанції, надані позивачем (№ 104 від 09 червня 2017 року, № 1102 від 15 грудня 2014 року, № 2 від 12 січня 2017 року, № 1048 від 20 серпня 2013 року, № 718 від 13 травня 2013 року) не місять відомостей щодо того, по якій саме справі була надана правова допомога, оскільки договору про надання правової допомоги при розгляді кримінальної справи №520/9685/13-к суду надано не було, так як і не було надано опису робіт наданих послуг адвокатом, час витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт, їх обсягу тощо.
Що стосується спричиненої матеріальної шкоди позивачу у розмірі 10 000 гривень, які він нібито витратив на ліки в зв`язку з хворобою, яку отримав в наслідок злочинної діяльності органів досудового слідства, прокуратури і суду, судом першої інстанції зазначено наступне. 
Згідно виписки із медичної картки амбулаторного хворого, виданої КУ «Міська клінічна лікарня № 11», позивач ОСОБА_1 з 2011 року мав захворювання у вигляді злоякісної пухлини (саркома), натомість, кримінальна справа відносно позивача була порушена в 2013 році.
Таким чином, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст. 76-89 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог щодо спричинення йому матеріальної шкоди у розмірі 57 000 гривень, які складаються з витрат на адвоката при розгляді кримінальної справи у сумі 47 000 гривень, та 10 000 гривень, витрачених на лікування.
Також, позивач просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на його користь на відшкодування судових витрат 15 000 гривень, на підтвердження вказаної суми надав квитанцію № 217 від 19 червня 2018 року
Згідно положень ч.1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року, витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.
Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права, стороною позивача не було надано суду першої інстанції будь-яких доказів, що підтверджують вчинення процесуальних дій, не надано доказів (акти виконаних робіт), з яких вбачалося б скільки часу витрачено адвокатом при наданні такої правової допомоги, що, в свою чергу, обгрунтовано стало підставою для відмови у задоволенні вимог в цій частині. 
У зв`язку із вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягали частковому задоволенню, а саме - в часині стягнення на його корить моральної шкоди у сумі 260 000 гривень, в іншій частині суд вірно відмовив у задоволенні позову через недоведеність позовних вимог. 
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про те, що позивач необгрунтовано ототожнив орган Казначейства із Державним бюджетом України та з особою, яка спричинила шкоду і, на думку позивача, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області має відповідати за дії органів досудового розслідування, що суперечить нормам чинного законодавства
Відповідно до частини другої статті 2, частини першої статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.
Згідно частини другої статті 48 ЦПК України, позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган.
Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 05 червня 2012 року № 4901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.
ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові.
Вказане кореспондується із правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №242/4741/16-ц.
Також безпідставним та таким, що суперечить наявним у матеріалах справи доказам, є довід апеляційної скарги Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про те, що позивачем взагалі не доведено спричинення, з боку відповідача, моральної шкоди.
Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що позивач, ОСОБА_1 , будучи особою похилого віку (1930 року народження), маючи тяжке онкологічне захворювання, незаконно перебував під слідством та судом протягом тривалого часу - з 28 травня 2013 року по 06 червня 2018 року, тобто, на протязі п`яти років, що беззаперечно свідчить про порушення прав позивача, та завдання йому з боку відповідача моральної шкоди.
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, - 

постановила:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області – залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 березня 2019 року – залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 09 вересня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе