УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №280/1502/17 Головуючий у 1-й інст. Щербаченко І.В. 
Категорія 63 Доповідач Галацевич О. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Галацевич О.М.,                
суддів:                  Борисюка Р.М., Григорусь Н.Й., 
з участю секретаря судового засідання Гарбузюк Ю.І.                
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі справу №280/1502/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні жилим приміщенням, вселення до жилого приміщення, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,
на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області, ухвалене 20 лютого 2018 року суддею Щербаченко І.В. у м. Коростишеві, 

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року  ОСОБА_1 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, вселення до житлового приміщення.
Позов мотивовано тим, що вона зареєстрована у житловому будинку АДРЕСА_1 , про що відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради Житомирської області їй видано довідку
від 09 вересня 2016 року № 167. Проте, відповідач, який є її батьком
та власником вказаного житлового будинку, не дозволяв їй проживати
за місцем реєстрації, не впускав до будинку, не давав ключів.
Крім того, посилалась на те, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірних дій відповідача, проте останніми не було вжито ніяких заходів з приводу її звернень.
Зазначала, що іншого місця проживання на час звернення з цим позовом вона не мала.
Посилаючись на норми статей 9, 156 ЖК УРСР та статей 319, 405 ЦК України та ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд: визнати дії ОСОБА_2 такими, що порушують її право на користування житловим будинком АДРЕСА_1 , у якому вона зареєстрована як член його сім`ї; усунути перешкоди у користуванні цим житловим приміщенням шляхом її вселення; зобов`язати відповідача видати їй окремі ключі від будинку для вільного і безперешкодного доступу до житлового приміщення та визначити місце, яке вона має право займати у спірному житлі.
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області
від 20 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 25 квітня 2018 року вказане рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 06 травня 2020 року вищезазначену постанову від 25 квітня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати вказане судове рішення та ухвалити нове - про задоволення її позову (а.с. 130-154, 181-205 т. 1).
Вважає, що має право на користування спірним житловим приміщенням, у якому вона зареєстрована як член сім`ї власника будинку ОСОБА_2 і факт реєстрації підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 09.09.2016 №167, виданою Відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради як додаток до паспорта громадянина України у вигляді ID - карти. 
На думку ОСОБА_1 , судом неправомірно не взято до уваги акт №1756 від 31.10.2017 Коростишівської міської ради, з якого вбачається, що на час обстеження за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована донька ОСОБА_3 , 1999 року народження.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити її без задоволення, а рішення Коростишівського районного суду Житомирської області
від 20 лютого 2018 року - без змін (а.с. 244-247 т. 1).
В судовому засіданні ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримала з наведених у ній підстав.
ОСОБА_2 апеляційну скаргу не визнав, послався на незаконність виданої позивачці довідки про реєстрацію її місця проживання за адресою належного йому на праві власності будинку, втрату родинних стосунків з дочкою, наявність у нього нової сім`ї, неповнолітніх дітей, які проживають у спірному будинку.
Заслухавши пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є дочкою ОСОБА_2 
ОСОБА_2 з 25 листопада 2000 року у порядку спадкування належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться
у АДРЕСА_1 (а. с. 60 т. 1).
Місце проживання ОСОБА_1 зареєстроване з 24 лютого 2001 року за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 09 вересня 2016 року № 167, виданою начальником відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради Житомирської області (а. с. 5 т. 1).
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області
від 12 вересня 2003 року шлюб між ОСОБА_4 (матір`ю позивачки)
та ОСОБА_2 розірвано, неповнолітню дитину - дочку
 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на виховання матері (а.с.71-72 т. 1).
Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області
від 09 листопада 2006 року ОСОБА_4 (матір позивачки) визнано такою, що втратила право на користування житловим приміщенням АДРЕСА_1 , яке належить ОСОБА_2 . Також, зобов`язано Коростишівський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України зняти відповідачку з реєстраційного обліку за вказаною адресою. На час ухвалення зазначеного рішення позивачка була у віці семи років (а.с.57 т. 1).
Згідно з витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 (матері позивачки) з 29 вересня 2003 року на підставі договору дарування належить однокімнатна квартира АДРЕСА_2 (а. с. 58 т.1).
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції  виходив з того, що позивачкою не підтверджено проживання разом з відповідачем у належному йому житловому будинку та реєстрацію місця проживання у цьому житловому приміщенні, а тому не встановлено порушення її прав, свобод та інтересів.
Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він здійснений при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Так, статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
У статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод
(далі - Конвенція) зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Європейський суд з прав людини вказував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine, № 30856/03, § 41, від 02 грудня 2010 року).
Отже, право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, мати легітимну мету
та відповідати принципу пропорційності втручання.
За положеннями частини першої статті 71, статті 72 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщенням протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні житлове законодавство не встановлює, у зв`язку із чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.
Відповідно до частин четвертої, шостої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я,
в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.
Стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи з місцем
її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.
За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.
Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа
до досягнення нею повноліття.
Отже, аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку про те, що оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірному житлі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом.
Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина
в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання.
Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише
за досягнення певного віку.
Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того
з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним у цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини.
Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання у здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції).
Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду
від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження
№ 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження №61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі
№ 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18) та від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18).
Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть
з ним спільне господарство.
Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.
Враховуючи, що позивачка за фактом народження набула право користування спірним житловим будинком, проте користуватися своїм правом певний час не мала можливості, оскільки рішеннями судів, які набрали чинності, шлюб її батьків було розірвано, її матір було визнано такою, що втратила користування цим спірним будинком та знято з реєстрації, а місце проживання малолітньої дитини, якою на той час була позивачка, було визначено з матір`ю, у зв`язку із чим остання проживала разом зі своєю матір`ю окремо від відповідача за іншою адресою, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що у тому разі, коли неповнолітня дитина переходить на постійне місце проживання до одного з батьків або вибуває разом з ним із такою метою в інше місце, вона втрачає право користування жилим приміщенням за попереднім місцем проживання.
Факт перешкоджання відповідачем у проживанні позивачки у спірному будинку підтверджується неодноразовими зверненнями останньої до правоохоронних органів з відповідними заявами протягом 2017 року (а.с. 8-11, 76-79, 83-89, 93-96 т. 1). Крім того, такого факту не заперечував ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції, посилаючись на те, що ним створена інша сім`я, з якою він мешкає у будинку, а тому він проти проживання дочки у будинку.
Твердження відповідача щодо незаконності виданої 09 вересня
2016 року начальником відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Коростишівської міської ради Житомирської області довідки № 167 про реєстрацію місця проживання позивачки за адресою спірного будинку належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами не доведені, а тому є безпідставними. 
Надані відповідачем копія довідки від 06.11.2017 №02-10/20/я-1861 Коростишівської міської ради про те, що ОСОБА_1 за послугами реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання не зверталась, копія домової книги (а.с. 56 т.1, 98-100 т. 2) не спростовують факт реєстрації з 24 лютого 2001 року місця проживання позивачки, який підтверджений належним, допустимим і достовірним доказом - довідкою від 09 вересня 2016 року № 167, виданою уповноваженим на те абзацами 7, 8 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п. 3 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» органом реєстрації (а.с. 5 т. 1).
За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а порушене право позивачки - поновленню, шляхом ухвалення судом апеляційної інстанції нового судового рішення про задоволення позову у частині усунення перешкод позивачці у користуванні житловим приміщенням шляхом її вселення до будинку та зобов`язання відповідача надати їй ключі від цього житлового приміщення.
Решта вимог, зокрема, про визнання дій відповідача такими, що порушують право позивачки та визначення їй місця, яке вона має право займати у житловому приміщенні не узгоджуються з способами захисту, встановленими ст. 16 ЦК України.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 20 лютого 2018 року скасувати, ухваливши нове судове рішення про часткове задоволення позову.
Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1 шляхом її вселення до цього жилого приміщення.
Зобов`язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від будинку АДРЕСА_1 . 
У решті позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий    Судді

Повний текст постанови складений 06 липня 2020 року.