ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 1316/1712/12
провадження № 61-33721св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - судді Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
заявник - Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс»,
стягувач - Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», 
боржники:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
 
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поваляєв Павло Олегович, на ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року, постановлену у складі судді Кукси Д. А., та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року, прийняту колегією у складі суддів: Шеремети Н. О., Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст вимог заяви
У лютому 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» (далі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс») звернулося до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування зазначило, що між ним та ПАТ «Сведбанк» 28 листопада 2012 року укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № 1304/0907/88-006 від 28 вересня 2007 року, договором іпотеки та договором поруки перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК «Вектор Плюс». 
Заявник просив замінити стягувача у виконавчому провадженні у справі № 316/1712/12 з ПАТ «Сведбанк» на стягувача ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття 
Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року заяву ТОВ «ФК «Вектор Плюс» задоволено.
Замінено стягувача ПАТ «Сведбанк» у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа, виданого Пустомитівським районним судом Львівської області 20 грудня 2016 року у цивільній справі № 1316/1712/12, про стягнення зі  ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором № 1304/0907/88-006 від 28 вересня 2007 року шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на його правонаступника ТОВ «ФК «Вектор Плюс».
Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» внаслідок укладення договору факторингу перейшло право вимоги до боржників ПАТ «Сведбанк», у тому числі і за кредитним договором № 1304/0907/88-006 від 28 вересня 2007 року, укладеним Публічним акціонерним товариством Акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - ПАТ АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 , що є підставою заміни стягувача. 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року - без змін.
З висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення заяви суд апеляційної інстанції погодився з огляду на те, що судом першої інстанції при розгляді заяви не допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала 
У квітні 2018 року ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поваляєв П. О., подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року і ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви.
Касаційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції ухвалені з порушенням норм процесуального права. 
Заявник вважає, що відступлення права вимоги не може бути підставою для заміни стягувача у виконавчому провадженні, оскільки виконавче провадження не відкрито.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Провадження у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 червня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі і ухвалою цього суду від 15 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Судами першої та апеляційної інстанцій за матеріалами справи установлено, що у квітні 2012 року ПАТ «Сведбанк» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2012 року позов задоволено.
Стягнено зі ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведбанк» заборгованість за кредитним договором № 1304/0907/88-006 від 28 вересня 2007 року у розмірі 38 420,28 доларів США, що еквівалентно 306 824,36 грн, звернувши стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 0,1375 га, кадастровий номер 4623684900:01:002:0109, шляхом реалізації даного майна на публічних торгах за початковою ціною, не нижче за звичайні ціни на це майно на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчого провадження.
Стягнено солідарно зі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Сведобанк» 3 068,24 грн на відшкодування судового збору.
Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 7 лютого 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 12 жовтня 2012 року залишено без змін.
28 листопада 2012 року ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор Плюс»» укладено договір факторингу № 15, відповідно до умов якого право вимоги за кредитним договором № 1304/0907/88-006 від 28 вересня 2007 року перейшло від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс»». Також до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за договором іпотеки і договором поруки.
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
8 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року    № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України у цій же редакції Кодексу під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у цій же редакції Кодексу суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків. 
Пунктом 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
За змістом статті 512 ЦК України у разі вибуття кредитора у зобов`язанні він замінюється правонаступником.
Продаж прав вимоги за кредитним договором має наслідком зміну кредитора у зобов`язаннях, що узгоджується з приписами статті 512 ЦК України. При цьому за приписами частини першої статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, згідно з вимогами законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.
Відповідно до частини першої статті 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви, у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження за поданням державного виконавця, приватного виконавця або за заявою сторони суд замінює сторону виконавчого провадження її правонаступником.
За таких обставин звернення правонаступника кредитора із заявою про надання йому статусу сторони виконавчого провадження відповідає змісту статей 512, 514 ЦК України та статті 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви.
Згідно із частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.
Передання кредитором своїх прав іншій особі за договором відступлення права вимоги є правонаступництвом і такий правонаступник кредитора має право звертатись до суду із заявою про заміну сторони виконавчого провадження з наданням йому статусу сторони виконавчого провадження.
Процесуальне правонаступництво в розумінні зазначеної законодавчої норми допускається на будь-якій стадії судового процесу, включаючи стадію виконання судового рішення.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року у справі № 6-122цс13 і Велика Палата Верховного Суду не вбачала підстав для відступу від такої позиції, про що зазначила у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 803/1273/16 (провадження № 11-771ас18).
Вказаним спростовуються доводи заявника про те, що відступлення права вимоги не може бути підставою для заміни стягувача у виконавчому провадженні, оскільки виконавче провадження не відкрито.
Ураховуючи наведені обставини та вимоги законодавства, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про задоволення заяви ТОВ «ФК «Вектор Плюс» і правильно застосували до спірних правовідносин статтю 378 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання заяви.
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 
Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. 
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України»). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судових рішень.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час подання касаційної скарги, є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.
Щодо судових витрат
Оскільки касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 410 ЦПК України у редакції, чинній на час подання касаційної скарги, статтею 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Поваляєв Павло Олегович, залишити без задоволення.
Ухвалу Пустомитівського районного суду Львівської області від 15 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Львівської області від 12 березня 2018 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:  	В. О. Кузнєцов  В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. А. Стрільчук М. Ю. Тітов