УХВАЛА

01 липня 2020 року
м. Київ
Провадження № 13-54 зво 20
Велика ПалатаВерховногоСудуускладі:
судді – доповідача  ОСОБА_1 ,суддів  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,  ОСОБА_10 ,  ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,
перевірила заяву  ОСОБА_17 про перегляд постанови Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2020 рокуі
ВСТАНОВИЛА:
Як убачається із заяви, яка надійшла та зареєстрована Верховним Судом 30 червня 2020 року, вироком Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року ОСОБА_17 засуджено за ч. 2 ст. 368 КК України (в  редакції Закону України № 1508-VI від 11 червня 2009 року) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посаду судді та посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій у  державних установах, на строк 3 роки з конфіскацією 1/6 частини майна, яке  є  його власністю. Цим же вироком ОСОБА_17 виправдано за ч. 2 ст. 368 КК України за епізодами одержання хабаря від ОСОБА_18 у 2008 році та ОСОБА_19 у 2010 році, а також за ч. 2 ст. 375 КК України за відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень.
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_17 , захисника ОСОБА_20 задоволено частково, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, скасовано вирок Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року в частині визнання ОСОБА_17 винним за ч. 2 ст. 368 КК України (в редакції Закону України № 1508-VI від 11 червня 2009 року) за епізодом одержання ним 23 червня 2010 року хабаря від ОСОБА_19 у розмірі 3 500 грн, а кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з  не  встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпані всі можливості їх отримати. Арешт на майно ОСОБА_17 , накладений в межах цього кримінального провадження, скасовано. Процесуальні витрати вирішено віднести за рахунок держави. В решті вирок суду залишено без змін.
Постановою Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду (далі – Касаційний кримінальний суд) від 10 червня 2020 рокукасаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції,задоволено частково. Ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 11 жовтня 2019 року в частині скасування вироку Млинівського районного суду Рівненської області від 25 квітня 2016 року щодо  визнання ОСОБА_17 винним за ч. 2 ст. 368 КК України (в редакції Закону України № 1508-VI від 11 червня 2009 року) за епізодом одержання 23   червня 2010 року хабаря від ОСОБА_19 та закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з  не  встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді і вичерпанням можливості їх отримати, скасовано і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. В іншій частині судове рішення залишено без зміни.
Не погодившись із рішенням суду касаційної інстанції, ОСОБА_17 звернувся до  Великої Палати Верховного Суду (далі – Велика Палата) із заявою, в якій ставить питання про перегляд та скасування постановиКасаційного кримінального суду.
Обґрунтовуючи свої вимоги, заявник висловлює незгоду з обставинами кримінального провадження, встановленими в ухваленому щодо нього судовому рішенні, вказує на істотне порушення судом вимог кримінального процесуального закону та порушення його прав і гарантій.
Перевіривши доводи, наведені у заяві, Велика Палата вважає, що у відкритті провадження за заявою ОСОБА_17 необхідно відмовити з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016  року № 1402-VIII Верховний Суд забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом. Пунктом 1 ч. 2 ст. 45 цього Закону встановлено, що Велика Палата лише у визначених законом випадках здійснює перегляд судових рішень у касаційному порядку з метою забезпечення однакового застосування судами норм права.
Відповідно до статей 434-1, 434-2 КПК України питання про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати може бути вирішено Касаційним кримінальним судом з підстав, передбачених частинами 3-5   ст.  434-1 КПК України, за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи лише до вирішення касаційних вимог по суті. Після завершення касаційного розгляду прийняте за його результатами судове рішення перегляду Великою Палатою з цих підстав не підлягає.
Касаційний кримінальний суд під час розгляду справи в порядку касаційної процедури за скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, рішення про передачу провадження на розгляд Великої Палати не приймав.
Незгода засудженого з ухваленим щодо нього рішенням суду касаційної інстанції в силу ч. 2 ст. 45 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» не  може слугувати підставою для відкриття провадження, оскільки Велика Палата не є четвертою інстанцією в системі судів кримінальної юрисдикції та не наділена повноваженнями щодо перегляду судових рішень суду касаційної інстанції, в тому числі Касаційного кримінального суду, з інших підстав, ніж ті, що визначені у статті 434-1 та главі 34 КПК України.
До того ж, ч. 5 ст. 33 КПК України передбачено, що кримінальне провадження за  виключними обставинами здійснюється з підстави, визначеної п. 2 ч. 3 ст. 459 цього Кодексу, – Великою Палатою Верховного Суду.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 459 КПК України однією з виключних обставин є  встановлення міжнародною судовою установою, юрисдикція якої визнана Україною, порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні справи судом.
Згідно із пунктом 5 ч. 2 ст. 462 КПК України заява про перегляд судового рішення за виключними обставинами повинна містити посилання на обставини, що підтверджують наявність виключних обставин та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Так, у своїй заяві  ОСОБА_17 посилається на практику Європейського суду з  прав людини (далі – ЄСПЛ) у справах «Гефген проти Німеччини», пункти 50-52 рішення у справі «Шабельник проти України (№  2)», пункт 66 рішення у справі «Яременко проти України (№ 2)» щодо доктрини «плодів отруєного дерева» (fruit of the poisonous tree), а саме якщо джерело доказів є недопустимим, всі інші дані, одержані з його допомогою, будуть такими ж.
На думку заявника, ці рішення є джерелом права і у його справі, оскільки під час досудового розслідування справи щодо нього теж порушено принцип «плодів отруєного дерева», адже його затримання як судді проведено незаконно, а відтак всі подальші процесуальні дії в провадженні також є незаконними.
Як убачається із заяви, ЄСПЛ як міжнародна судова установа, юрисдикція якої  визнана Україною,постановив рішенняне щодо  ОСОБА_17 , а щодо інших осіб.
Однак, заявник не зазначає яким рішенням міжнародної судової установи, юрисдикція якої визнана Україною, було визнано порушення Україною міжнародних зобов`язань при вирішенні означеної справи судом щодо нього.
Отже,  ОСОБА_17 не є особою, яка має право подавати заяву про перегляд рішень судів України за виключними обставинами на підставі зазначених ним рішень ЄСПЛ.
Наведене свідчить про відсутність передбачених законом підстав для відкриття Великою Палатою провадження за заявою  ОСОБА_17 .
Ураховуючи викладене та керуючись статтями 434-1, 434-2КПК України, Велика Палата Верховного Суду
УХВАЛИЛА:
Відмовити у відкритті провадження за заявою  ОСОБА_17 на   постанову Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 10 червня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач	         ОСОБА_1 	 	
Судді:ОСОБА_2  ОСОБА_3  ОСОБА_4  ОСОБА_5  ОСОБА_6  ОСОБА_7  ОСОБА_8  ОСОБА_21 ОСОБА_10  ОСОБА_11  ОСОБА_12  ОСОБА_13  ОСОБА_14  ОСОБА_15  ОСОБА_16