КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 759/17225/15-ц                                                Головуючий у 1 інстанції: Шум Л.М.
провадження №22-ц/824/8490/2020                                         Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України

22 липня 2020 року                                                                        м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Желепи О.В., Кулікової С.В., 
при секретарі Бондаренко І.С.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Альфа-Банк»на рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення суми заборгованості та за зустрічним позовом  ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», третя особа: ОСОБА_1 про визнання припиненим правовідношення за договором поруки, -
 
в с т а н о в и в :
 
У листопаді 2015 року позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що 31 жовтня 2007 року ЗАТ «Альфа-банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №490050062, за умовами якого відповідачка отримала кредитні кошти у розмірі 15 841,58 доларів США. 
В забезпечення виконання зобов`язань позичальника 31 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №490050062-П, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли з кредитного договору. 
У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами своїх кредитних зобов`язань, передбачених кредитним договором, утворилася заборгованість за кредитом, яка станом на 31 жовтня 2007 становила 6 370,83 доларів США (13 714 грн. 32 коп.) - заборгованість по кредиту, 658,32 доларів США (14 172 грн. 01 коп.) - відсотки. 
Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в сумі 151 320 грн. 33 коп. та витрати по сплаті судового збору.
У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Альфа-Банк» із зустрічним позовом про визнання припиненим правовідношення за договором поруки.
Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовував тим, що 31 жовтня 2007 року банк та ОСОБА_2 уклали договір поруки №490050062-П, відповідно до якого поручитель зобов`язався відповідати за виконання ОСОБА_1 зобов`язань, що виникли з кредитного договору №490050062 від 31.10.2007 року. 
В подальшому без відома поручителя між банком та позичальником було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору, відповідно до умов якого змінено дату повернення кредиту з 31.10.2013 року на 31.10.2017 року, графік погашення заборгованості. Відстрочення виконання призвело до збільшення обсягу відповідальності ОСОБА_2 як поручителя за договором поруки, зокрема, збільшено період, за який нараховуються відсотки за користування кредитом, змінено основні зобов`язання по кредиту. 
Враховуючи наведені обставини, позивач просив визнати припиненим правовідношення за договором поруки від 31.10.2007 року, укладеним з банком (т.1 а.с.112-113).
06 жовтня 2016 року представник ПАТ «Альфа-банк» подав письмові заперечення проти зустрічного позову та зазначав, що умовами договору про зміну умов кредитного договору банк повідомляє лише позичальника. Не передбачено обов`язку банку повідомляти поручителя про зміну умов договору, в тому числі, процентної ставки. Крім того, в договорі поруки ОСОБА_2 був ознайомлений з можливим підвищенням процентної ставки, тому відсутні підстави для визнання договору поруки таким, що припинив дію.
Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року у задоволенні первісного позову відмовлено.
Зустрічний позов  ОСОБА_2 задоволено.
Визнано договір поруки №490050062-П від 31.10.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ЗАТ «Альфа-банк», припиненим і здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційній скарзі АТ «Альфа-банк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову в задоволенні зустрічного позову.
Скарга обґрунтована тим, що якщо суд першої інстанції встановив факт неправомірності підвищення процентної ставки та зазначено, що фактично збільшення процентної ставки не відбулося, то, як наслідок не відбулось і збільшення обсягу відповідальності поручителя, що свідчить про суперечливість оскаржуваного рішення суду, оскільки рішення по первісному позову не узгоджується з рішенням по зустрічному позову.
ОСОБА_1 подала до апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Зазначала, що у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позивальником своїх зобов`язань перед банком.
 Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Встановлено, що 31 жовтня 2007 року між ЗАТ «Альфа-банк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490050062. 
Відповідно до п.2 частини 1 договору банк надає позичальнику та приймає в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави, а позичальник приймає та передає банку в заставу в якості забезпечення виконання зобов`язань за договором предмет застави на наступних умовах: сума кредиту-15 841,58 доларів США (п.2.1); процентна ставка-13,5 % річних (п.2.2); дата повернення кредиту-31.10.2013 року (п.2.3).
Пунктом 6.2 договору визначено, що банк має право змінити розмір процентів за користування кредитом, на підставі обставин, що не залежать від волі сторін договору та мають вплив на вартість кредитних ресурсів банку.
В забезпечення виконання умов кредитного договору 31.10.2007 року між банком і ОСОБА_2 укладено договір поруки №490050062-П. За п.2.1 договору поручитель поручається за виконання боржником обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути в майбутньому. Боржник та поручитель відповідають за порушення обов`язків як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і боржник (п.3.1).
Судом встановлено, що 25.02.2009 року Банк та ОСОБА_1 уклали договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №490050062 від 31.10.2007 року, відповідно до п.1 якого змінено дату остаточного повернення кредиту, а саме: до 31.10.2017 року.
ОСОБА_2 надав свою згоду на зміну нового строку повернення кредиту, що підтверджується п.1 договору про внесення змін і доповнень №1 до договору поруки №490050062-П від 31.10.2007 року, укладеного 25.02.2009 року між банком та ОСОБА_2 . 
Банк свої зобов`язання за кредитним договором №490050062 від 31.10.2007 року виконав і надав ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 15 841,58 доларів США, що підтверджується меморіальним ордером та випискою по особовому рахунку (а.с.135,171-173).
В пункті 3 розділу 1 договору зазначено, що позичальник зобов`язується в порядку та на умовах, що визначені даним договором, повертати кредит, виплачувати банку проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені договором платежі і виконувати інші обов`язки, що передбачені договором.
Позичальник зобов`язаний повернути кредитору кредит та сплатити проценти за користування кредитом частинами у терміни, що визначенні відповідно до цього договору, а також належним чином виконати інші зобов`язання, викладені в цьому договорі (п.8.1 розділу 2 договору).
Згідно з розрахунком заборгованості, станом на 30.09.2015 року утворилася заборгованість за кредитним договором в сумі 9 047,28 доларів США (194 765 грн. 71 коп.), яка складається із заборгованості за кредитом - 6 370,83 доларів США (137 148 грн. 32 коп.), відсотків - 658,32 доларів США (14 172 грн. 01 коп.), пені - 2 018,23 доларів США (43 445 грн. 38 коп.).
За ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Порядок зміни розміру процентів за користування кредитом передбачений пунктом 6.2 кредитного договору від 31.10.2007 року №490050062.
Надавши Банку право в односторонньому порядку змінювати розмір процентів, сторони узгодили процедуру зміни процентної ставки, а саме: у випадку прийняття кредитором такого рішення Банк повинен повідомити позичальника за сім днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника, зазначену в розділі 1 договору.
Відповідно до ч.1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
За змістом положень частини першої статті 651 та частини третьої статті 653 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. 
Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов`язковими для виконання сторонами.
Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.
Встановлено, що ПАТ «Альфа-Банк» з 01 вересня 2008 року змінив процентну ставку за кредитним договором від 31.10.2007 року №490050062 з 13,5 % річних до 15,5% річних з 01.09.2008 року.  
Як вбачається з пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року №1155 (далі - Правила), рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, дрібний пакет, мішок «M», тощо), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.
Відповідно до пункту 114 Правил, адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.
У разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо), дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.
Отже, зважаючи на вищевикладене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17 та в постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року (справа №761/37819/15-ц).
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
В письмових поясненнях від 13.10.2016 року банк зазначає про правомірність підвищення процентної ставки. Позичальник для отримання копії додатку про зміну процентної ставки до банку не з`явився, хоча був повідомлений належним чином, вказана неявка не перешкоджає набуттю чинності змін.  
Також, судом встановлено, що матеріали справи не містять належних доказів повідомлення позичальника, поручителя про зміну процентної ставки, а тому відсутні підстави вважати, що відповідачі були обізнані про таке підвищення.
На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо визнання безпідставними звернень позивача з вимогами про стягнення з відповідачів суми кредитної заборгованості, так як в судовому засіданні встановлено, що позивачем в односторонньому порядку було збільшено розмір процентної ставки за користування кредитом. 
Проте, враховуючи внесені зміни до кредитного договору, позивачем не було повідомлено відповідачів про таке збільшення процентної ставки. Позичальником належним чином виконувались умови договору, сплачувалась заборгованість, виходячи з розміру процентної ставки, що була встановлена на момент укладення договору, а банком не доведено розміру заборгованості позичальника відповідно до розрахунку заборгованості.
Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання поруки припиненою, то пунктом 5.4 договору поруки визначено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки в тому випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.
Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.1 ст.553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. 
До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов`язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення його обсягу відповідальності.
Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.
Отже, у зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком.
Висновок про припинення поруки на підставі ч.1 ст.559 ЦК України залежить від установлених судом обставин щодо обсягу зобов`язання, на виконання якого надано поруку, та збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок зміни без його згоди забезпеченого зобов`язання. Для цього судам необхідно дослідити відповідні умови кредитного договору та договору поруки щодо порядку погодження поручителем змін до основного зобов`язання.
Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №2-588/10 (755/18438/16-ц, провадження №14-275цс19).
Судом встановлено, що 25.02.2009 року між банком та позичальником укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору від 31.10.2007 року, яким змінено дату остаточного повернення кредиту, а саме, на 4 роки - до 31.10.2017 року, чим збільшено строк повернення кредиту. Також банком в односторонньому порядку збільшено розмір процентної ставки, відповідних договорів з поручителем укладено не було, з чого вбачається збільшення обсягу відповідальності поручителя, тому суд вірно вважав обгрунтованим висновок про застосування до спірних правовідносин положень ч.1 ст.559 ЦК України.
З огляду на вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку в тому, що позивачем відповідно до ст.81 ЦПК України не доведено ті обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а тому позовні вимоги не підлягали до задоволення, в той же час зустрічний позов підлягав до задоволення.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на наступне. 
Суд першої інстанції постановляючи рішення за основним позовом про стягнення боргу відмовив, виходячи з того, що збільшення розміру процентної ставки відбулося без повідомлення боржника та поручителя.
Порядок зміни розміру процентів за користування кредитом передбачений пунктом 6.2 Кредитного договору від 31.10.2007 490050062. Надавши Банку право в односторонньому порядку змінювати розмір процентів, сторони узгодили процедуру зміни процентної ставки, а саме: у випадку прийняття кредитором такого рішення Банк повинен повідомити позичальника за сім днів до моменту настання таких змін шляхом направлення рекомендованого листа на адресу позичальника.
Суд в своєму рішенні розписав, що боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Жодних доказів направлення такого повідомлення матеріали цивільної справи не містять. Без такого повідомлення будь яка зміна відсоткової ставки є недійсною.
В апеляційній скарзі банк цей факт оспорює. Притому, він посилається на те, що повідомлення було направлено боржнику і що боржника було запрошено до відділення банку для вручення такого повідомлення. Боржник не з`явився, тобто, на їх думку, відмовився від отримання документу. Тому апелянт вважає, що Банк вчинив всі можливі дії для повідомлення про збільшення розміру процентної ставки. 
Проте, такі висновки не підтверджуються матеріалами справи.
Відповідно до пояснень ОСОБА_1 , судом була постановлена ухвала про витребування у ПАТ «Альфа-банк» оригіналів матеріалів кредитної справи. Вона зверталася до банку з метою отримання документів, підтверджуючих видачу готівки в іноземній валюті, відкритті поточного рахунку для зарахування кредитних коштів та кредитної справи. У відповідях, наданих банком міститься номер рахунку, на який мають зараховуватися кошти, спрямовані на погашення заборгованості за договором, але не має номеру поточного рахунку клієнта банку, що надає кредит. До суду представником банку надано акт про вилучення та знищення документів від 20 травня 2013 року. З даного акту невідомо які саме документи були знищені.
Відповідно до Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 14.08.2003 року №337, видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку. Отже, за заявою на отримання готівки фізичним особам без відкриття поточного рахунку можна отримати виключно переказ у валюті, або ж кредит у гривні. Отже, єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі готівкового кредиту в іноземній валюті є:
1)                відкриття клієнту поточного рахунку в банку;
2)                перерахування на поточний рахунок клієнта суми кредиту у валюті кредиту з рахунку;
3)                видача готівки в доларах США клієнту на руки за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта, що є єдиним допустимим доказом отримання особою кредиту та фактом виконання Банком умов договору.
Твердження банку про те, що він свої зобов`язання за кредитним договором виконав, оскільки надав відповідачу - 1 ( ОСОБА_1 ) грошові кошти в сумі 15841,58 доларів США, не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, оскільки на вимогу суду банк не надав оригіналів первинних документів, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довів належними та допустимими доказами наявність у відповідача заборгованості у розмірі, вказаному у розрахунку. Позивач зобов`язаний доказати видачу кредиту наданням первинних касових бухгалтерських документів, зберігати які він зобов`язаний. Відповідно до Переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України передбачено, що меморіальні документи за довгостроковими кредитами підлягають зберіганню протягом 5 років після погашення кредиту.
Строки зберігання документів, що визначені в Переліку, є мінімальними і зменшенню не підлягають. Банківські установи можуть лише збільшувати строки зберігання документів, якщо це викликано специфічними особливостями їх роботи. Отже, мінімальний строк зберігання справ клієнтів про одержання кредитів, гарантій за кредитами має визначатися від фактичної дати погашення кредиту, тобто від дати, з якої зобов`язання позичальника щодо сплати кредитної заборгованості та всіх інших платежів згідно з договором були виконані.
Таким чином, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані судом докази, необхідні для вирішення спору, то згідно з п.9 ст.257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду.
Щодо припинення договору поруки,то пунктом 5.4 договору поруки визначено, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки в тому випадку, якщо поручитель дасть згоду на таке збільшення. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов`язання виникає в разі: підвищення розміру процентів, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами.
У зобов`язаннях, у яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя, не дає підстав покладення на поручителя відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов`язань перед банком. 
Також судом першої інстанції встановлено, що між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін і доповнень до кредитного договору. За цим договором змінилася дата остаточного повернення кредиту, чим збільшено строк повернення кредиту та відповідно і суму. Також банком без повідомлення поручителя збільшено розмір процентної ставки, що призвело до збільшення відповідальності поручителя, а тому колегія суддів вважає, що суд мав всі підстави для задоволення зустрічного позову.
Також сумнівний, як вважає ОСОБА_1 , меморіальний ордер підтверджує факт надання валютного кредиту з внутрішньо-банківського позичкового рахунку № НОМЕР_1 , який не є власністю клієнтів, а використовується банком в своїх цілях і тому не може бути підставою для надання кредиту позичальнику у доларах США без підтвердження проведеної операції за поточним рахунком клієнта за його підписом, а на меморіальному ордері її підпис не передбачається. 
Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції, намагаючись провести об`єктивний розгляд справи, виніс рішення про обов`язкову участь представника позивача. Тільки після цього через 6-7 засідань представник подав меморіальний ордер і виписки по Особовому рахунку. Суд досліджував в судовому засіданні даний ордер, але не зміг визначити, який факт він засвідчує. Але як зазначено вище, даний меморіальний ордер не підтверджує факт надання кредиту, а зазначає те, що ОСОБА_1 перерахувала грошові кошти до каси банку. Ще після кількох засідань і намагань суду отримати і дослідити докази представник банку надав акт про знищення документів, які ОСОБА_1 за своїми клопотаннями і суд намагалися витребувати в банку. Після того, як було повідомлено про знищення документів, представник банку повідомив суд, що надасть документи по ухвалі. Суд першої інстанції виніс ухвалу, яку ще потім довгий час намагався вручити представникам банку, які постійно змінювалися, і намагався отримати заявлені в ухвалі документи. Проте, цього знову не відбулося.
На протязі всіх років, а саме від 2015 року, позивач не надав необхідних документів для ОСОБА_1 і суду. 
Отже, суд вжив максимальні заходи для отримання доказів по справі.  
З огляду на вищенаведене, відмовляючи у задоволенні позову, суд мотивував своє рішення недоведеністю банком позовних вимог належними доказами.
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Альфа-Банк» залишити без задоволення.
Рішення Святошинського районного суду м.Києва від 10 лютого 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 03 серпня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: