ПОСТАНОВА
Іменем України

17 серпня 2020 року 
Київ
справа №120/1765/19-а
адміністративне провадження №К/9901/33410/19
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: суддя -доповідач - Гусак   М.   Б., судді - Гімон М. М., Пасічник С. С., розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року (суддя - Сало П.І.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року (судді - Капустинський М.М., Охрімчук І.Г., Смілянець Е. С.) у справі №   120/1765/19-а за позовом    ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області (правонаступник - Головне управління ДПС у Вінницькій області) про   визнання протиправною та скасування вимоги про сплату боргу (недоїмки), 
УСТАНОВИЛА:
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до адміністративного суду з позовом про визнання протиправною та скасування вимоги Головного управління ДФС у Вінницькій області (далі - ДФС) від 11 лютого 2019 року № Ф-955-56 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - Єдиний внесок) у сумі 2 457,18 грн. В обґрунтування позову зазначала, що з 2003 року не здійснює підприємницької діяльності, доходу від такої діяльності не отримує, працює на державному підприємстві, яке сплачує за неї Єдиний внесок. Станом на 11 лютого 2019 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань містився запис про те, що видане їй свідоцтво про зайняття підприємницькою діяльністю є недійсним. Крім того, згідно з довідкою Крижопільської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області від 12 червня 2003 року у неї, як у суб`єкта підприємницької діяльності, відсутня податкова заборгованість, і вона підлягає зняттю з обліку в органах державної податкової служби. Факт припинення підприємницької діяльності, на думку позивачки, також підтверджується обхідним листом, який подається при здачі звітності в податковий орган, підписаним начальником відділу оподаткування фізичних осіб Крижопільської міжрайонної державної податкової інспекції Вінницької області. Тому, на думку позивачки, вимога відповідача про сплату спірної заборгованості є неправомірною, порушує її майнові права та фактично означає безпідставне стягнення Єдиного внеску у подвійному розмірі.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено повністю.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивував його тим, що реєстрація позивачки як фізичної особи-підприємця та одночасне перебування її найманим працівником на підприємстві не впливає на правомірність нарахування їй Єдиного внеску як фізичній особі-підприємцю та не звільняє від обов`язку зі сплати такого внеску у встановлених законом порядку та розмірі. При цьому, суди виходили з того, що скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності на час дії спірних правовідносин здійснювалось за особистою заявою підприємця-громадянина, поданою відповідному органу державної реєстрації та лише після цього орган державної реєстрації повідомляв податкові органи про скасування державної реєстрації суб`єкта підприємницької діяльності. Водночас, за заявою позивачки лише 27 травня 2019 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань було внесено реєстраційний запис № 21550060003002486 про припинення її підприємницької діяльності за власним рішенням фізичної особи-підприємця. Отже, до цієї дати включно позивачка вважалася фізичною особою-підприємцем.
Не погоджуючись із прийнятими судовими рішеннями, позивачка звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, вказала на помилкове тлумачення судами норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що призвело до подвійного стягнення з неї Єдиного внеску як з фізичної особи - підприємця та найманого працівника, за якого Єдиний внесок сплачувався роботодавцем. Також позивачка зазначила, що вона ще у 2003 році вчинила всі належні дії, необхідні для зняття з податкового обліку як фізичної особи - підприємця, проте, податковим органом неправомірно не було її знято з податкового обліку, про що їй не було відомо. Крім цього, на її думку, відповідачем було порушено процедуру формування та надіслання спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки), на що суди не звернули увагу та не надали належної оцінки її доводам.   
Просила скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нове - яким позовні вимоги задовольнити. 
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження.
Касаційна скарга розглядається відповідно до пункту 2 Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом, тобто до 8 лютого 2020 року.
Відповідач надав відзив на касаційну скаргу, в якому вказав на необгрунтованість доводів позивачки про порушення процедури формування та надіслання спірної вимоги про сплату боргу (недоїмки), оскільки формування такої вимоги на підставі даних інформаційної системи фіскального органу без проведення додаткових перевірок передбачено Інструкцією про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 20 квітня 2015 року № 449. Крім цього, на думку відповідача, позивачка безпідставно ототожнила недійсність свідоцтва про зайняття підприємницькою діяльністю із недійсністю реєстрації та позбавлення її статусу підприємця; визнання недійсним свідоцтва не свідчить про припинення підприємницької діяльності. Також відповідач вказав на правильність висновків судів попередніх інстанцій, що одночасне перебування особи найманим працівником на підприємстві не звільняє її від обов`язку зі сплати Єдиного внеску як фізичної особи - підприємця. З огляду на викладене відповідач просив залишити оскаржувані судові рішення без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.    
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, переглянувши рішення судів попередніх інстанцій в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, вважає, що касаційна скарга підлягає задоволенню.
Відповідно до частин першої, другої, третьої   статті 242 КАС України   судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 січня 1995 року позивачка зареєстрована Крижопільською районною державною адміністрацією Вінницької області як суб`єкт підприємницької діяльності та цього ж дня взята на податковий облік як підприємець.
Позивачка фактично припинила підприємницьку діяльність у 2003 році і відтоді податкової звітності не подавала. Проте, інформація про припинення її підприємницької діяльності як фізичної особи-підприємця за її заявою внесена до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 27 травня 2019 року, реєстраційний запис № 21550060003002486.
Водночас, ще 11 лютого 2019 року відповідач оформив вимогу № Ф-955-56, якою зобов`язав позивачку сплатити недоїмку з Єдиного внеску у розмірі 2 457,18 грн за IV квартал 2018 року.
Не погоджуючись з зазначеною вимогою позивачка звернулась до суду з указаним позовом. 
Вирішуючи питання щодо правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку, що з питання, яке є предметом судового розгляду у даній справі, а саме: порядок сплати Єдиного внеску фізичною особою - підприємцем, яка є найманим працівником, та за яку роботодавець сплачує Єдиний внесок до Пенсійного фонду України, склалася стала практика Верховного Суду.
Так, Верховний Суд, зокрема, у постановах від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19), від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), висловив правову позицію, згідно з якою метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування. Отже, саме задля досягнення вищевказаної мети збору Єдиного внеску законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності. З огляду на викладене фізична особа - підприємець зобов`язана сплачувати Єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником Єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору Єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний. Інше тлумачення норм Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» спричинило б подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду не вважає за можливе відступати від вказаного правового висновку Верховного Суду.
Колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду доходить висновку, що судами попередніх інстанцій під час ухвалення оскаржуваних рішень було повно встановлено обставини справи, проте, допущено неправильне тлумачення закону, який підлягав застосуванню до спірних правовідносин, зокрема: статей 1, 4, 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».    
Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Згідно із статтею 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. При цьому, неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи наведене вище, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову. 
Враховуючи положення частини шостої статті 139 КАС України щодо зміни розподілу судових витрат судом касаційної інстанції у разі зміни ним судового рішення або ухвалення нового, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду вважає необхідним стягнути на користь позивачки за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області 768 грн 40 коп. судового збору за подання позову, судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у сумі 1 152 грн 60 коп. та 1 536 грн 80 коп. судового збору за подання касаційної скарги, а всього: 3 457 грн 80 коп. 
Керуючись статтями   139, 341,   345,   349,   351,   355,   356,   359 КАС України, колегія суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду
ПОСТАНОВИЛА:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 5 серпня 2019 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 29 жовтня 2019 року скасувати.
3. Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Вінницькій області (правонаступник - Головне управління ДПС у Вінницькій області) задовольнити. Визнати протиправною та скасувати вимогу Головного управління ДФС у Вінницькій області про сплату боргу (недоїмки) від 11 лютого 2019 року № Ф-955-56 про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
4. Стягнути на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Вінницькій області судовий збір у сумі 3 457 грн 80 коп (три тисячі чотитриста п`ятдесят сім) грн 80 коп.  
5. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Суддя-доповідач                                                                        М. Б. Гусак                                                                                                                  
Судді                                                                                             М. М. Гімон
                                                                                                      С. С. Пасічник