Постанова
Іменем України                           
 
26 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 701/772/18
провадження № 61-12415св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В.,
 
учасники справи:
позивач -   ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Алексєєв Максим Юрійович,  
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 травня 2019 року у складі колегії суддів: Василенко Л. І., Єльцова В. О., Нерушак Л. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Алексєєва М. Ю. (далі - приватний нотаріус 
Алексєєв М. Ю.) про скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. 
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 12 грудня 2006 року вона придбала житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого нотаріусом Маньківського районного нотаріального округу СтаросвітськоюО. Г. за реєстровим № 4624, право власності на будинок зареєстровано 14 грудня 2006 року за № 15032573.
 
20 грудня 2006 року між нею та Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено кредитний договір 
№ СSMWGК00000016, згідно умов якого вона отримала кредит у розмірі 
85 000,00 грн на придбання зазначеного житлового будинку та 17 000,00 грн на сплату страхових платежів.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 20 грудня 2006 року між нею та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки № СSMWGК00000016, за умовами якого вона передала в іпотеку придбаний за кредитні кошти житловий будинок. 
 
01 серпня 2018 року їй стало відомо, що на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 вересня 2016 року, індексний номер 31249743, прийнятого приватним нотаріусом Алексєєвим М. Ю., номер запису про право власності 16240413, власником житлового будинку, що був предметом іпотеки є ПАТ КБ «ПриватБанк». 
 
Згідно з даними Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно підставою для прийняття нотаріусом, як реєстратором, рішення про реєстрацію права власності на будинок за ПАТ КБ «ПриватБанк» є вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» від 22 липня 2016 року про порушення умов кредитного договору та дострокове повернення суми кредиту, та договір іпотеки від 20 грудня 
2006 року.
 
Посилаючись на те, що перехід права власності на спірний житловий будинок до ПАТ КБ «ПриватБанк», реєстрація якого відбулась на підставі рішення нотаріуса від 06 вересня 2016 року, відбувся без її відома та з порушенням вимог закону, просила визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 вересня 2016 року, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», прийняте приватним нотаріусом Алексєєвим М. Ю., номер запису про право власності 16240413; зобов`язати приватного нотаріуса Алексєєва М. Ю. поновити запис про право власності 15032573 на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 08 лютого 
2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконував умов кредитного договору, у зв`язку з чим утворилася заборгованість, умовами іпотечного договору передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки відповідно до застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».Встановивши, що приватним нотаріусом дотримані вимоги Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання протиправними дій нотаріуса та зобов`язання його поновити запис про право власності. 
 
Суд відхилив посилання ОСОБА_1  на те, що вона не отримувала повідомлення банку від 22 липня 2016 року про порушення умов кредитного договору та дострокове повернення суми кредиту, а підпис на зворотному повідомленні про його вручення виконано іншою особою, зазначивши, що кореспонденція на ім`я ОСОБА_2 надходила за адресою розташування спірного іпотечного майна, що знаходилось у користуванні ОСОБА_3 . Зазначена у абзаці восьмому повідомлення вимога до ОСОБА_4 про повернення суми боргу могла бути технічною опискою, оскільки повідомлення адресовано ОСОБА_2 , якій як і ОСОБА_3 , було відомо про існування боргових зобов`язань перед ПАТ КБ «Приватбанк» та судових справ щодо іпотечного майна. Суд вважав необґрунтованими посилання на недотримання банком умов пункту 24 договору іпотеки, оскільки питання чинності та законності договору іпотеки не є предметом розгляду даної справи.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 08 лютого 2019 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
 
Визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень (з відкриттям розділу) від 06 вересня 2016 року, індексний номер 31249743 про реєстрацію права власності на житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 за ПАТ КБ «ПриватБанк», прийняте приватним нотаріусом Алексєєвим М. Ю, номер запису про право власності 16240413.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що чинним законодавством передбачений порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки, як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема й шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до частини третьої статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом. З матеріалів справи вбачається, і не заперечувалось сторонами, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 22 липня 2016 року надіслав вимогу до ОСОБА_2 про порушення умов кредитного договору та дострокове повернення суми кредиту, яку вона отримала 27 липня 2016 року, проте в матеріалах справи наявні дві копії однієї вимоги, які різняться за своїм змістом, при цьому оригінал вимоги сторонами надано не було, а тому перевірити дійсний зміст вказаної вимоги не є можливим. Урахувавши зазначене, а також те, що рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 18 січня 
2011 року, яке набрало законної сили 29 січня 2011 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 грудня 2006 року № CSMWGK00000016, тобто ПАТ КБ «ПриватБанк» ще у 2011 році використало своє право, передбачене пунктом 24 договору іпотеки від 20 грудня 2006 року та частиною другою статті 1050 ЦК України на дострокове стягнення боргу за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Ураховуючи наведене апеляційний суд дійшов до висновку, що станом на 06 вересня 2016 року, коли приватний нотаріус 
Алексєєв М. Ю. здійснив державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за ПАТ КБ «ПриватБанк», права іпотекодержателя вже були захищені судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому позовні вимоги ОСОБА_1  про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію та їх обтяжень від 06 вересня 2016 року є обґрунтованими. 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про зобов`язання приватного нотаріуса Алексєєва М. Ю. поновити запис про право власності на спірний житловий будинок, апеляційний суд вказав, що поновлення скасованих записів про право власності за своєю правовою природою не є спором про відновлення майнових прав позивача, оскільки таке поновлення не пов`язане з виникненням або припиненням права на це майно, а є наслідком скасуванням неправомірного рішення про реєстрацію права власності за банком, а тому вчинення дій, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», відноситься до виключної компетенції державного реєстратора, в даному випадку нотаріуса, та здійснюється відповідно до пункту52 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141(далі - Порядок № 1141).
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги
 
У липні 2019 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк», правонаступника ПАТ КБ «ПриватБанк», у якій заявник просив скасувати постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 травня 
2019 року,а рішення Маньківського районного суду Черкаської області 
від 08 лютого 2019 року залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що підписанням договору іпотеки від 20 грудня 2006 року сторони погодили його умови, зокрема застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку» та досягли згоди щодо можливого звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Заявник вважав помилковим висновок апеляційного суду про неможливість перевірити дійсний зміст вимоги банку від 22 липня 2016 року, оскільки факт направлення банком зазначеної вимоги та її отримання позивачем 27 липня 2016 року сторонами не заперечується, що відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Зазначав, що 
АТ КБ «ПриватБанк»надав нотаріусу усі необхідні документи для проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за АТ КБ «ПриватБанк», який діяв відповідно до вимог чинного законодавства України, а тому суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про скасування рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. 
 
У серпні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому вона зазначала, що апеляційний суд повно та всебічно з`ясував обставини справи та ухвалив законне і обгрунтоване рішення, підстави для його скасування відсутні.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 
2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 липня 2019 року відкрито касаційне провадження, справу витребувано з суду першої інстанції.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга АТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
20 грудня 2006 року між  ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», укладено договір іпотеки 
№ СSMWGК00000016, за умовами якого ОСОБА_2 передала в іпотеку банку придбаний за кредитні кошти житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
 
Відповідно до пункту 24 договору іпотеки від 20 грудня 2006 року звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених пунктами 19.8.1, 19.8.2, 19.9 договору. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 1) на підставі рішення суду; або 2) на підставі виконавчого напису нотаріуса; або 3) згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в договорі, зокрема переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
 
Суд апеляційної інстанції правильно встановив, що договір іпотеки не містить пунктів 19.8.1, 19.8.2, 19.9., випадки та підстави звернення стягнення на предмет іпотеки визначені у пунктах 18.8.1, 18.8.2, 18.9 договору, за змістом яких сторони дійшли згоди, що у випадку, коли в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, вони не були виконані, у разі порушення позичальником якого-небудь із зобов`язань, передбачених кредитним договором, незалежно від настання термінів їх виконання, а також у разі дострокового розірвання кредитного договору або зміни його умов, за наявності невиконаних зобов`язань на момент розірвання, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки.
 
Пункт 28 договору іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», а саме зазначено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця.
 
22 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив позивачеві повідомлення-вимогу про порушення умов кредитного договору та дострокове повернення суми кредиту, за змістом якої вимагав у тридцятиденний строк з дня отримання вимоги достроково повернути заборгованість за кредитним договором у розмірі 591 601,38 грн. У разі невиконання зазначеної вимоги у визначений строк, банк вимагав відповідно до вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» добровільно звільнити житловий будинок що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , разом із усіма членами сім`ї та іншими мешканцями. Згідно з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 27 липня 2016 року, повідомлення банку було вручено позивачу особисто.
 
У матеріалах справи містяться дві копії вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» 
від 22 липня 2016 року, надані банком та ОСОБА_1 , які відрізняються за своїм змістом, зокрема, в примірнику наданому позивачем, зазначено, що банк вимагає від особи, відмінної від позивача ( ОСОБА_4 ) повернути заборгованість за кредитним договором, тоді як у примірнику наданому банком, зазначено, що банк вимагає повернення боргу від 
ОСОБА_2 ригінал повідомлення-вимоги від 22 липня 2016 року сторонами не надано. 
 
06 вересня 2016 року приватним нотаріусом Алексєєвим М. Ю. прийнято рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на будинок, що знаходиться адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровано за ПАТ КБ «ПриватБанк». Підставою реєстрації права власності за ПАТ КБ «Приват Банк» на спірний житловий будинок стала вимога ПАТ КБ «ПриватБанк» 
від 22 липня 2016 року про порушення умов кредитного договору і дострокове повернення суми кредиту, та договір іпотеки від 20 грудня 2006 року.
 
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 18 січня 
2011 року у справі № 2/2312/13/11, яке набрало законної сили 29 січня 
2011 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором 
від 20 грудня 2006 року № CSMWGK00000016 у розмірі 102 452,09 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 грудня 2006 року 
- житловий будинок та земельну ділянку, який розташований за адресою: 
  АДРЕСА_1 , шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі продажу будь-яким способом з іншою особою.
 
Докази виконання зазначеного судового рішення в матеріалах справи відсутні, представник банку підтвердив, що рішення не було виконано. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПКУкраїни кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
За змістом цієї норми, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.
 
У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист. 
 
Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 Закону України «Про іпотеку», зараз і надалі в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
 
У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачене законом (частина перша статті 12 Закону України «Про іпотеку»).
 
Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачене законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, визначених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
 
Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки належить іпотекодержателю. 
 
Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку» (частина перша та друга статті 36 цього Закону).
 
Відповідно до змісту частини третьої статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
 
Згідно з частинами першою та четвертою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.
 
У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).
 
Однією із загальних засад державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виключно на підставах та в порядку, визначених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (пункт 4 частини першої статті 3 цього Закону, зараз і надалі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
 
Перевірка документів на наявність підстав, зокрема, для прийняття відповідних рішень є одним з етапів державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (пункт 4 частини першої статті 18 вказаного Закону).
 
Державний реєстратор, яким є і нотаріус (пункт 2 частини першої статті 10 Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»): 1) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації; 2) перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення (пункти 1-2 частини третьої статті 10 того ж Закону).
 
Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. 
 
Згідно з пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, у редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, зокрема, подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі.
 
Пунктом 4 частини першої та абзацом 1 частини другої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав.
 
Урахувавши наведене, а також рішення Маньківського районного суду Черкаської області від 18 січня 2011 року у справі № 2/2312/13/11, що набрало законної сили, яким у рахунок погашення  ОСОБА_1  заборгованості за кредитним договором від 20 грудня 2006 року 
№ CSMWGK00000016 у розмірі 102 452,09 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 20 грудня 2006 року шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені ОСОБА_2 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ПАТ КБ «ПриватБанк» у 2011 році скористалося своїм правом на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, використавши судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки.
 
Задовольняючи вимоги позивача про визнання незаконним та скасування рішення нотаріуса про державну реєстрацію права власності на спірне нерухоме майно до ПАТ КБ «ПриватБанк», апеляційний суд правильно виходив з того, що спірні правовідносини щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно пов`язані та виникли з договірних відносин саме між позивачем та іпотекодержателем ПАТ КБ «ПриватБанк» у зв`язку з невиконанням договірних зобов`язань  ОСОБА_1 і реалізацією банком прав іпотекодержателя за договором іпотеки.  
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 01 квітня 2020 року у справі№ 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про поновлення запису про право власності на спірний житловий будинок, що знаходиться по АДРЕСА_1 , апеляційний суд обгрунтовано вказав, що поновлення скасованих записів про право власності не є відновлення майнових прав позивача, оскільки воно не пов`язане з виникненням або припиненням права на це майно, а є наслідком скасування неправомірного рішення про реєстрацію права власності за банком та здійснюється відповідно до Порядку № 1141. 
 
Інші доводи касаційної скарги правильність рішення суду апеляційної інстанції не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк».
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
 
Постанову Апеляційного суду Черкаської області від 22 травня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Г. І. Усик
І. Ю. Гулейков
О. В. Ступак