КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М           У К Р А Ї Н И
 
02 липня 2020 року                                                                        м. Київ
 
Унікальний номер справи № 759/9443/17
 Апеляційне провадження № 22-ц/824/7722/2020
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,
суддів - Пікуль А.А., Ратнікової В.М.
за участю секретаря судового засідання - Добровольської Ю.О. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Сенька М.Ф., по справі за позовом ОСОБА_2 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про повернення боргу за договором оренди нежитлового приміщення, -
 
   в с т а н о в и в :
 
У червні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 згідно договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року суму основного боргу у розмірі 398 531,00 грн. (а.с. 2-3).
В обґрунтування вимог зазначав, що 22 травня 2014 року між сторонами було укладено договір оренди нежитлового приміщення, за умовами якого ОСОБА_2 передав відповідачу у користування приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , а відповідач зобов`язався сплачувати орендну плату за приміщення в розмірі 28 000,00 грн. за місяць. Договір оренди укладався на строк з 23 травня 2014 року по 23 травня 2024 року, а якщо жодна сторона в строк за один місяць до закінчення цього договору не заявить про намір продовжувати його дію, цей договір вважається автоматично продовженим на той самий термін.
Зазначав, що 05 серпня 2015 року між сторонами була підписана додаткова угода до договору від 22 травня 2014 року, якою сторони вирішили припинити дію договору оренди з 29 липня 2015 року. Того ж дня між сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщення.
Однак відповідач не сплатив суму орендної плати за даним договором, у зв`язку з чим утворилася заборгованість на суму 398 531,00 грн. за 14 місяців та 7 днів, яку просив стягнути з відповідача.
У запереченнях на позовну заяву ФОП ОСОБА_1 зазначив, що протягом року орендував приміщення у позивача. Відсутність заборгованості за комунальні послуги у цей період свідчать про прийняття ОСОБА_2 виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати за спірним договором оренди. Сам договір оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року свідчить про те, що сплачена сума орендної плати в день підписання договору рахується з 08 липня 2014 року. Акт приймання-передачі нежитлового приміщення від 05 серпня 2015 року  не містить посилань на наявність претензій щодо несплати орендної плати. Узгоджений у договорі порядок розрахунків готівкою не передбачав обов`язку орендодавця ОСОБА_2 при отриманні орендної плати видавати документ про її прийняття. Хоча при отриманні орендної плати ОСОБА_2 складалися розписки про отримання коштів, однак 12 серпня 2015 року ці розписки разом з іншими речами та документами, які знаходилися в орендованому приміщенні, були викрадені невстановленою особою. Таким чином, вимоги позивача є безпідставними, оскільки в день укладення договору оренди ФОП ОСОБА_1 здійснив оплату, що була зарахована з 08 липня 2014 року, орендна плата вносилася наперед до 05 числа поточного місяця, розірвання договору відбулося за згодою сторін та без наявності будь-яких претензій (а.с. 28-30).
У відповіді на відзив, позивач ОСОБА_2 підтримав позовні вимоги та зазначив, що жодної розписки відповідачу не писав, оскільки коштів не отримував (а.с. 34-36).
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 згідно договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року 398 531,00 грн. та 3 345,31 грн. судового збору (а.с. 58, 59-60).
Не погодившись з рішенням районного суду, 01 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_1  звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва  (а.с. 67-80).
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що розірвання договору оренди нежитлового приміщення відбулося за згодою сторін, а не орендодавцем в односторонньому порядку та на час розірвання договору позивач претензій до відповідача не мав. Суд першої інстанції не надав належної оцінки додатковій угоді та акту приймання-передачі від 05 серпня 2015 року, що призвело до невірного встановлення обставин справи. Вказував, що позивач звернувся до нього з претензією лише 21 лютого 2017 року, а до того часу жодного разу не звертався з підстав стягнення боргу. 
Звертав увагу на те, що судом порушено правила територіальної підсудності, оскільки не враховано, що договір оренди не містить прямої вказівки на місце виконання, а виконання договору оренди орендарем полягає у сплаті орендної плати, що виконується за місцем знаходження орендаря. Зазначив, що він проживає в АДРЕСА_2 . Вважає, що у даному випадку застосуванню підлягали положення ст. 114, 109 ЦПК у редакції 2004 року, тобто позов мав бути пред`явлений за зареєстрованим місцем проживання відповідача.
 
У судовому засіданні представник ФОП ОСОБА_1 - адвокат Білак Я.Ю. підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити. Представник позивача ОСОБА_2 - адвокат Черняк О.А. заперечував проти скарги і просив її відхилити.  
 Інші особи в судове засідання не з`явилися, проте, були сповіщені належним чином, про що у справі наявні докази. Факт належного сповіщення ФОП  ОСОБА_1 його представник - адвокат Білак Я.Ю. визнав в суді апеляційної інстанції, належне сповіщення ОСОБА_2 не заперечував його представник - адвокат Черняк О.А., що підтверджується протоколом та звукозаписом судового засідання (а.с. 112-113).
Зважаючи на вимоги ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.
 
З огляду на положення ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
 
Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відповідачем не надано жодного документу про здійснення орендних платежів за договором. Той факт, що сторони розірвали договір за взаємною згодою, не може свідчити про відсутність боргових зобов`язань відповідача.
Колегія суддів погодилась з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 22 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 420,2 кв.м (а.с. 19-22). 
Згідно п. 1.1. договору оренди орендодавець зобов`язується передати орендареві у строкове платне користування, а орендар зобов`язується прийняти у строкове платне користування приміщення, що визначене у цьому договорі та зобов`язується сплачувати орендодавцеві орендну плату.
Договір оренди нежитлового приміщення укладався строком з 23 травня 2014 року по 23 травня 2024 року (п. 4.1. договору оренди).
Відповідно до п. 5.1. - 5.2. договору оренди розмір орендної плати складає 28 000,00 грн. за умови виплати податку на доходи орендодавця від даної суми орендарем. Нарахування орендної плати починається з дати фактичної передачі приміщення від орендодавця орендарю за актом приймання-передачі. Орендна плата сплачується орендарем готівкою за місяць наперед, а також за останній місяць оренди. До орендної плати не включаються і підлягають окремій платі орендарем, витрати на електроенергію, водопостачання, опалення, оренда плата за землю.
У договорі оренди під пунктом P.S. зазначено, що сплачену суму орендної плати в день підписання договору рахувати з 08 липня 2014 року. Орендна плата з дня підписання договору до 08 липня 2014 року буде сплачена протягом 12 місяців починаючи з 08 серпня 2014 року рівними пропорціями (2 333,00 грн.).
05 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року, відповідно до якого сторони прийшли до згоди розірвати (припинити) договір оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року з 29 липня 2015 року (а.с. 4, 23).
Згідно акту приймання-передачі приміщення на підставі договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року, підписаного ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 , орендар передав, а орендодавець прийняв приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , загальна площа 420,2 кв.м (а.с. 5).
21 лютого 2017 року ОСОБА_2 направив на адресу відповідача претензію щодо наявності заборгованості за оренду приміщення з вимогою погашення цієї заборгованості у розмірі 398 531,00 грн., однак відповіді не отримав (а.с. 6-9).
Згідно з наведеним позивачем розрахунком заборгованості за оренду приміщення станом на дату розірвання договору відповідач мав би сплатити позивачу орендну плату в сумі 398 531,00 грн. (28 000,00 грн. х 14 місяців + 7 днів) (фактичний строк оренди).
 
За змістом ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).
Згідно з ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму (ч. 2 ст. 762 ЦК України).
Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.
Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.
Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.
У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Як було встановлено судом, 22 травня 2014 року між ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 був укладений договір оренди нежитлового приміщення, сторони погодили розмір орендної плати у сумі 28 000,00 грн. в місяць, договір був розірваний з 29 липня 2015 року.
У відзиві на позовну заяву відповідач визнав факт укладення 22 травня 2014 року акту приймання-передачі орендованого приміщення і прийняття орендарем у користування вказаного приміщення. Повернення орендодавцеві вказаного приміщення підтверджується відповідним актом від 05 серпня 2015 року (а.с. 23, 28-30) 
Враховуючи вказане, нежитлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , перебувало в оренді відповідача протягом 14 місяців та 6 днів.
Вказаних обставин, зокрема отримання відповідачем в оренду нежитлового приміщення (кафе) розташованого на першому поверсі багатоквартирного будинку, представник ФОП  ОСОБА_1 - адвокат Білак Я.Ю. не заперечував і в суді апеляційної інстанції про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання (а.с. 112-113).
З огляду на те, що предметом оренди було нежитлове приміщення багатоквартирного будинку, а не будівля або інша капітальна споруда, суд апеляційної інстанції відхилив посилання апелянта на нікчемність укладеного сторонами правочину через відсутність його нотаріального посвідчення з посиланням на ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 220, ч. 2 ст. 793 ЦК України.
Так, ОСОБА_2 просив стягнути з ФОП ОСОБА_1 згідно договору оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року суму основного боргу у розмірі 398 531,00 грн. (а.с. 2-3).
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
  Колегія суддів погодилась з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги є обґрунтованими, а відповідачем не надано будь-яких доказів на підтвердження здійснення ним орендних платежів за договором за вищевказаний період дії договору.
Доводи апеляційної скарги, що відповідач сплачував орендну плату, а позивач видавав відповідачу розписки про отримання коштів належними та допустимими доказами не підтверджено.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку про стягнення з відповідача 397 419,32 грн. ((28 000,00 грн. ? 14 місяців = 392 000,00 грн.) + (28 000,00 грн. : 31 день ? 6 днів = 5419.35 грн.)) орендної плати за період з 23 травня 2014 року по 29 липня 2015 року.
В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 посилався на порушення судом правил підсудності, тому просив скасувати оскаржуване рішення та направити справу на новий розгляд до Солом`янського районного суду міста Києва за місцем його проживання.
Відповідно до ч. 2 ст. 378 ЦПК України справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.
Враховуючи, що апелянт ФОП ОСОБА_1 при розгляді справи судом першої інстанції не заявив про непідсудність справи, ухвалу про відкриття провадження у справі не оскаржував, такі доводи апеляційної скарги колегія суддів відхилила.
Про розгляд справи районним судом 02 квітня 2018 року апелянт був ознайомлений під особистий підпис про що у справі є розписка (а.с. 55) 
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що судове рішення слід змінити в частині розміру суми заборгованості по орендній платі, яка підлягає стягненню з відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, не можуть бути визнані підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, тому колегія суддів їх відхилила.
Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
На підставі ст. 141 ЦПК України питання про розподіл судових витрат вирішенню не підлягає.
Керуючись ст. 367, п. 3 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року - змінити в частині стягнення із фізичної особи-підприємця ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором оренди нежитлового приміщення від 22 травня 2014 року, зменшивши її розмір з 398 531 грн. 00 коп. до 397 419 грн. 32 коп.
В іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 02 квітня 2018 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення - 03 липня 2020 року.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець
 
                                                                                                           А.А. Пікуль
 
                                                                                                           В.М. Ратнікова