Номер провадження: 22-ц/813/5337/20 
Номер справи місцевого суду: 522/10648/15-ц
Головуючий у першій інстанції Абухін Р. Д.
Доповідач Погорєлова С. О.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:
головуючого судді: Погорєлової С.О. 
суддів: Заїкіна А.П., Таварткіладзе О.М.
                        за участю секретаря: Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання довіреності, дублікату договору дарування і договору купівлі-продажу недійсними, та про витребування майна із чужого незаконного володіння, на рішення Приморського районного суду м. Одеси, ухваленого під головуванням судді Абухіна Р.Д. 12 грудня 2019 року у м. Одеса, -

встановила:

У травні 2015 року до Приморського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з вищевказаним позовом у якому, з урахуванням уточнень, просив:
- визнати недійсною довіреність №306, посвідчену 26 лютого 2014 р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В.;
- визнати недійсним дублікат договору дарування №5-1059 квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений 17 травня 2010 р. державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В., виданий 11 березня 2014 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В.;
- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений 21 травня 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1176;
- витребувати з незаконного володіння ОСОБА_5 та повернути ОСОБА_1 квартиру, жилою площею 46,2 кв.м., загальною площею 70,0 кв.м., за адресою: АДРЕСА_1 .
Вимоги позову обгрунтовані тим, що ОСОБА_1 , у відповідності до договору дарування №5-1059, посвідченого 17 травня 2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., отримав у дар від свого батька - ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на квартиру за ОСОБА_1 17.06.2010 р. було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №875 в книзі 676пр-95.
У жовтні 2014 року ОСОБА_1 стало відомо, що нібито ним особисто 11 березня 2014 р. було отримано дублікат договору №5-1059, зареєстровано на підставі цього дублікату право власності та укладено договір купівлі-продажу, що посвідчений 21 травня 2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О.В. та зареєстрований в реєстрі за №1176, за яким належна йому квартира була відчужена ОСОБА_2 .
При цьому, на думку позивача, договір від 21 травня 2014 р. №1176 уклав не ОСОБА_1 , а незнайома останньому особа, яка видаючи себе за нього, використала паспорт громадянина України, який має серію і номер паспорту, виданого ОСОБА_1 28 квітня 2004 р. Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області, із зазначенням всіх анкетних даних власника паспорту, які співпадають з анкетними даними в паспорті позивача ОСОБА_1 .
Довідавшись про те, що квартира без його відома та присутності була відчужена незнайомою особою, ОСОБА_1 через свого представника 13 жовтня 2014 р. звернувся до Приморського РВ ОМУ УМВС України в Одеській області із відповідною заявою, в результаті чого 01 листопада 2014 р. було порушене кримінальне провадження №12014160500009723 за фактом шахрайських дій відносно ОСОБА_1 по незаконному заволодінню належною йому квартирою.
Оскільки позивач ОСОБА_1 наміру на відчуження своєї квартири не мав, довіреності з цією метою нікому не надавав, дублікату договору дарування не отримував, і будь-яких інших правочинів по відчуженню квартири не укладав, то квартира, яка є власністю позивача, вибула з його володіння незаконним шляхом та поза волею власника квартири.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1  просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, на думку апелянта, судом першої інстанції було упереджено розглянуто докази непричетності позивача до видачі спірної довіреності і до укладення спірного договору купвлі-продажу, та прийнято за істину обставини та пояснення, які не відповідаючть дійсності. 
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16 березня 2020 року, адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16 березня 2020 року зі змінами «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника  ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 згідно договору дарування №5-1059 від 17.05.2010 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., отримав у дар від ОСОБА_7 квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Право власності на квартиру за ОСОБА_1 17.06.2010 р. було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №875 в книзі 676пр-95.
Із наданих суду першої інстанції пояснень позивача вбачається, що ОСОБА_1 в подаровану йому квартиру не вселявся, не використовував її як своє житло протягом тривалого часу, не реєстрував своє місце проживання по даній адресі, що підтверджується Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) № 214 від 21.05.2014 року, виданою ОСОБА_1 , та не цікавився технічним станом вказаної квартири. По спірній квартирі з 05.08.1987 року був зареєстрований батько ОСОБА_1 - ОСОБА_7 , 1951 року народження, що підтверджено Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`ї та прописку) №1188 від 11.10.2017 року, яка була видана ОСОБА_2 
26 лютого 2014 року ОСОБА_1 своєю довіреністю уповноважив ОСОБА_3 на придбання, відчуження, управління та на виконання інших дій стосовно належного йому рухомого та нерухомого майна, та уповноважив її на представництво своїх інтересів в усіх без винятку установах, на підприємствах, організаціях, для чого представнику надано, поміж іншого, право на отримання дублікатів документів.
Довіреність посвідчена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В. реєстр. № 306, містить підпис ОСОБА_1 , та видана строком на три роки до 26 лютого 2017 року з правом передоручення повноважень іншим особам.
В газеті «Чорноморські новини» № 18-19 від 6-8 березня 2014 року розміщено наступне оголошення: «вважати недійсним втрачений договір дарування, укладений 17 травня 2010 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 про безоплатну передачу у власність квартири АДРЕСА_1 . Договір посвідчений державним нотаріусом Сальниковою З.В. № 5-1059».
11 березня 2014 року, на підставі вказаної довіреності, ОСОБА_3 звертається в Третю Одеську державну нотаріальну контору з заявою про видачу її довірителю, ОСОБА_1 , дублікату договору дарування від 17.05.2010 року № 5-1059, замість втраченого, та отримує за реєстр. № 5-495 дублікат договору дарування від 17 травня 2010 року реєстр. № 5-1059.
21 травня 2014 року за договором купівлі-продажу квартири реєстр. № 1176, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком О.В., ОСОБА_1 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру АДРЕСА_1 .
В договорі зазначено, що квартира належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 17.05.2010 року № 5-1059, дублікат якого, що має силу оригіналу, видано 11.03.2014 року за реєстр № 5-495, державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Сальніковою З.В. Договір купівлі-продажу квартири містить підпис ОСОБА_1 
В подальшому, за договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 11 жовтня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Павловською Г.О., реєстр. № 1050, іпотекодавець ОСОБА_2 передала у власність іпотекодержателя ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 .
За договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., реєстр № 795, ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41147907 від 17.05.2018 року.
ОСОБА_5 використовує вказану квартиру як своє житло та реконструював її, враховуючи неякісний стан купленої квартири.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1,3 ст.244 ЦК України, представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Відповідно до абзацу першого ст. 53 Закону України «Про нотаріат», у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні частини п`ятої статті 8 цього Закону (фізичні та юридичні особи, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії), видається дублікат втраченого документа.
На даний час, фактичним власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_5 , який в розумінні ст. 388 ЦК України, є за відплатним договором добросовісним набувачем даного майна (квартири), яка може бути витребувана в нього лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Позивач у своєму позові ставить під сумнів законність вчинення правочинів щодо видачі довіреності, отримання дубліката договору дарування та договору купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і, як наслідок, вважає наявними підстави для витребування квартири у фактичного власника ОСОБА_5 .
При цьому позивач посилався на те, що вказана квартира вибула з його володіння, як власника, не з його волі іншим шляхом, так як і вказана довіреність від 26.02.2014 року і договір купівлі продажу квартири від 21.05.2014 року, як правочини, вчинені не ним особисто, а особою, яка видавала себе за ОСОБА_1 , надававши фальшивий паспорт громадянина України НОМЕР_1 , виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області 28 квітня 2004 року на ім`я ОСОБА_1 , фотокартка в якому свідчить про те, що цей ОСОБА_1 є підставною особою, яка не має нічого спільного з позивачем, який є дійсним ОСОБА_1 .
Як на правову підставу своїх позовних вимог, позивач посилався на ч.1 ст. 215 ЦК України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
При цьому, відповідно до положень частин першої - третьої, п`ятої та шостої статті 203 цього Кодексу: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Підставою недійсності оскаржуваних правочинів позивач вважав недодержання в момент їх вчинення вимог, які передбачені ч.3 ст. 203 ЦК України, а саме того, що його - реального ОСОБА_1 , волевиявлення на здійснення вказаних правочинів було відсутнє, так як він не мав наміру ані видавати вказану довіреність, ані отримувати дублікат договору дарування, ані відчужувати належну йому квартиру.
Відповідно до п. 21, 22, 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов`язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.
У разі, коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов`язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.
Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК.
Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред`явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.
У зв`язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.
Відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.
Тобто, в даному випадку суд першої інстанції встановив правильність вибраного позивачем способу захисту свої прав та інтересів, а наявність права власності ОСОБА_1 на спірну квартиру підтверджується договором дарування від 17.05.2010 року.
Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікований Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Стала практика ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21 лютого 1986 року, "Щокін проти України" від 14 жовтня 2010 року, "Сєрков проти України" від 7 липня 2011 року, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23 листопада 2000 року, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22 січня 2009 року, "Трегубенко проти України" від 2 листопада 2004 року, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23 січня 2014 року) свідчить про наявність визначення посилених вимог до національного суду у разі розгляду справ про втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до вимог ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.
Відповідно до ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно до заяви про видачу паспорта (Ф-1) на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , завірена копія якої надана суду Суворівським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. №5116/512 від 14.03.2017 року), вбачається, що власником паспорта громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 28.04.2004 року Суворівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Оглянувши дану заяву про видачу паспорту, суд вірно встановив, що матеріали нотаріальних справ містять копію паспорту громадянина України серії НОМЕР_1 , виданого 28.04.2004 року Суворівським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого було встановлено особу ОСОБА_1 та посвідчено спірні правочини:
- по видачі довіреності від 26.02.2014 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 ;
- договір купівлі-продажу від 21.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,
яка містить фотокартку власника паспорту, що не відповідає фотокартці, яка міститься в заяві про видачу паспорта (Ф-1) на громадянина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що надана суду Суворівським районним відділом у місті Одесі ГУ ДМС України в Одеській області (супр. №5116/512 від 14.03.2017 року).
Однак, при цьому, судам першої та апеляційної інстанцій не надано доказів існування вироку (рішення) суду, що набрало законної сили, яким би встановлювався факт недійсності паспорту на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі якого нотаріусами було встановлено особу ОСОБА_1 та посвідчено спірні правочини: - по видачі довіреності від 26.02.2014 року від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_3 ; - договір купівлі-продажу від 21.05.2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Крім того, даний паспорт до цих пір обліковується як дійсний, що свідчить з електронної інформаційної довідки з офіційного сайту ДМС України, по паспорту громадянина України «серія НОМЕР_1 » за яким містяться наступні дані: «Інформація про визнання недійсним документа в базах даних ДМС відсутня», «Інформація про викрадений та втрачений документ в базах даних МВС - відсутня», що свідчить про відсутність виконання по відношенню до цього паспорту процедури, яка була передбачена п. 10.4 Порядку оформлення і видачі паспорта громадянина України, затвердженого Наказом МВС України 13.04.2012 року № 320, який був чинний до 17.04.2018 року щодо паспортів громадян України, які видавалися у вигляді книжки.
За таких обставин, суд обгрунтовано вважав доведеним позивачем лише факт того, що спірні правочини були вчинені на підставі паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , наявна в матеріалах нотаріальних справ копія якого містить фотокартку, яка є відмінною від тієї фотокартки, що міститься в паспорті громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , який пред`явлено суду позивачем.
Крім того, позивач, як на правову підставу своїх вимог щодо визнання правочинів недійсними, посилався на те, що спірні правочини не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Однак, при вирішенні судом спору про визнання договору недійсним з підстав відсутності у сторони волі на його укладення правове значення має наявність такої волі на момент досягнення сторонами договору згоди в належній формі з усіх істотних умов договору, а не на момент його державної реєстрації.
Одностороння незгода сторони з реєстрацією раніше підписаного нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним із підстав, передбачених частиною третьою статті 203 та частиною першою статті 215 ЦК України.
Тобто, враховуючи викладене, суд в даному випадку, для встановлення недійсності правочину, мав встановити очевидну відсутність волі позивача ОСОБА_1 на вчинення спірних правочинів.
Фактично, як на єдиний доказ відсутності цієї волі, позивач посилається на те, що він не мав наміру на відчуження квартири, довіреності з цією метою нікому не видавав, дублікату договору дарування не отримував, а всі ці правочини вчинені без його відома та присутності, до того ж в спірній квартирі був зареєстрований його батько ОСОБА_7 , якому про відчуження квартири не повідомлялося.
Однак, як вірно вказано у рішенні суду, вказані твердження частково спростовуються матеріалами справи.
Так, опосередкованим доказом визнання позивачем ОСОБА_1 дійсності довіреності від 26.02.2014 року на ім`я ОСОБА_3 , є те, що ця довіреність видана повіреному на три роки та була дійсна до 26.02.2017 року, з правом передоручення повноважень іншим особам, однак позивачем ОСОБА_1 ця довіреність не скасовувалась, при тому, що докази її існування були надані суду ще 22.12.2015 року, про що знав позивач.
Також, суд першої інстанції обгрунтовано врахував той факт, що за клопотанням представника позивача ОСОБА_1 , судом 13.04.2017 року призначалась судово-почеркознавча експертиза для вирішення питання, чи виконаний підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 в довіреності від його імені від 26.02.2014 року саме позивачем ОСОБА_1 чи іншою особою та чи виконано підпис та рукописний текст від імені ОСОБА_1 в договорі купівлі-продажу від 21.05.2014 року саме позивачем ОСОБА_1 чи іншою особою.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги той факт, що непроведення даної експертизи спричинене саме діями позивача ОСОБА_1 , який не надав, зокрема, вільних зразків свого почерку, чим позбавив суд можливості встановити якою особою виконаний підпис на спірній довіреності і договорі від іменні ОСОБА_1 .
Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
З огляду на це, суд першої інстанції, врахувавши, що від проведення експертизи ухилявся саме позивач ОСОБА_1 , а результат експертизи має, враховуючи обставини справи, значення саме для позивача, так як є фактично єдиним достовірним та достатнім доказом відсутності його волевиявлення під час укладення спірних правочинів, вірно відмовив у визнанні даного факту.
Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
З огляду на вказані норми, передача майна і отримання оплати за це майно, є підтвердженням укладання договору купівлі-продажу.
Однак, позивач ОСОБА_1 не надав суду першої інстанції жодних доказів того, що він не отримав від ОСОБА_2 коштів за придбання нею спірної квартири. При цьому, відповідно до п.8 договору купівлі-продажу від 21.05.2014 року, грошові кошти за квартиру перераховані на р/р ОСОБА_1 № НОМЕР_3 в АТ «Єврогазбанк», а позивачем не надано доказів того, що ним не отримувалися кошти з цього банківського рахунку.
Також, опосередкованим підтвердженням наявності виконаної між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 угоди по купівлі-продажу спірної квартири, є те, що позивач ОСОБА_1 , усвідомлюючи можливість відчуження ОСОБА_2 як фактичним власником, спірної квартири, не вчиняв жодних дій, які б запобігли цьому, так як формальне забезпечення позову у вигляді арешту спірної квартири, яке було вжито судом 07.07.2015 року за ініціативою представника ОСОБА_1 , фактично не виконувалося до 26.12.2018 року, що надало змогу ОСОБА_2 безперешкодно відчужити спірну квартиру.
Щодо наявності реєстрації ОСОБА_7 на час відчуження квартири ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , то судом прийнято до уваги те, що поняття реєстрації визначене у Законі України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Відповідно до вказаного закону (ст. 3 Закону), реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносять відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Щодо прав зареєстрованих осіб, то зі змісту ст.. 156 ЖК України. Вбачається, що вказані особи мають право лише користуватися житлом, при цьому не маючи жодних прав на володіння чи розпорядження ним. Отже, лише власник має право самостійно розпоряджатися своїм майном. У випадку, якщо особа не є власником, а лише зареєстрована за адресою майна, то вона не має права із розпорядження та володіння майном. Відповідно, у суду не було підстав вбачати, що у власника квартири є обов`язок інформувати зареєстрованих в ній осіб про відчуження даної квартири.
Відповідно до ч.2,3 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.
В даному випадку, як на доказ відсутності свого волевиявлення, позивач посилається на фіктивність документів, які надані нотаріусу для посвідчення спочатку довіреності, а потім договору купівлі-продажу квартири, а саме паспорту громадянина України на ім`я ОСОБА_1 .
У зв`язку із цим суд, для підтвердження обґрунтованості вимог позивача, мав переконатися у відсутності будь-яких проявів його волевиявлення, направленого на бажання відчужити, належну йому квартиру.
При цьому, певні дії позивача ОСОБА_1 як раз свідчать про існування проявів його волі щодо настання відповідних правових наслідків договору купівлі-продажу квартири.
Так, спірний договір купівлі-продажу квартири від 21.05.2014 року, укладений між продавцем ОСОБА_1 та покупцем ОСОБА_2 , містить п.6, відповідно до якого продаж квартири здійснюється сторонами за ціною 617879,00 грн., та містить п. 8, відповідно до якого, розрахунок за квартиру здійснюється покупцем в повному обсязі в день укладення договору шляхом безготівкового перерахування вартості квартири за наступними реквізитами: Банк отримувача - АТ «ЄВРОГАЗБАНК», МФО 380430, Отримувач - ОСОБА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , Номер рахунку - НОМЕР_3 , Призначення платежу - оплата повної вартості квартири, згідно договору купівлі-продажу від 21.05.25014 року.
Однак, позивачем ОСОБА_1 суду не надано жодних доказів того, що вказаний банківський рахунок фактично використовується іншою особою, чи того, що зазначені грошові кошти не були переведені на цей рахунок.
Наявність у позивача ОСОБА_1 оригіналу договору дарування від 17.05.2010 року суд не може прийняти як доказ небажання позивача отримати дублікат даного договору дарування, до того ж, факт того, що позивач, маючи оригінал договору дарування, будь-яким позасудовим порядком не намагався засвідчити недійсність дублікату договору дарування, свідчить як раз про те, що наявність такого дублікату не спричиняла позивачеві якихось перешкод.
Щодо вимог позивача про визнання недійсним дублікату договору дарування, то судом вірно зазначено, що нормами цивільного законодавства передбачений спосіб захисту цивільних прав та інтересів, зокрема й шляхом визнання правочину недійсним, правові засади для застосування якого врегульовані приписами статей 215-236 ЦК України.
Тобто, відповідно до вищевказаних норм ЦК України, недійсним можна визнати лише договір як правочин, і така вимога може бути заявлена як однією зі сторін, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Договір як документ, а також дублікат чи копії такого документу не можуть бути визнані недійсними.
Згідно зі статтею 53 Закону України від 02 вересня 1993 року №3425-XII «Про нотаріат» (далі - Закон № 3425-XII) у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою повноважних осіб, видається дублікат втраченого документа. Видача дубліката втраченого або зіпсованого документа здійснюється державним нотаріальним архівом. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або зданих нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, дублікат втраченого або зіпсованого документа видається відповідно нотаріусом чи посадовою особою виконавчого комітету за місцем його зберігання.
Отже, дублікатом є другий примірник документа, що повинен містити ті ж відомості, що й оригінал документа, а його видача полягає у відтворенні тексту документа, дублікат якого видається, що спрямоване на відновлення такого документа у випадку неможливості використання останнього з певних причин.
Таким чином, оспорюваний дублікат договору, який повністю відповідає оригіналу, не має самостійного значення і сили правочину, оскільки його видання не встановлює, не змінює і не припиняє цивільних прав та обов`язків, а є документом, який лише дублює, відтворює зміст договору, та не може порушувати права позивача».
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання недійсними: довіреності №306, посвідченої 26.02.2014 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу - Ткаченко І.В.; дублікату договору дарування №5-1059, посвідченого 17.05.2010 р. державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В., квартири за адресою: АДРЕСА_1 , виданого 11.03.3014 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори - Сальніковою З.В.; договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого 21.05.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу - Бойко О.В. та зареєстрованого в реєстрі за №1176, з тих правових підстав, що ці правочини не відповідають вимогам ч.3 ст. 203 ЦК України про те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Також, як вірно вказано у рішенні суду, ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу від 17 травня 2018 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Комісаровою С.О., реєстр № 795, придбав у ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 41147907 від 17.05.2018 року. Ціна квартири склала 913327,00 гривень, відповідно до п.3 Договору.
Також Договір містить посилання на підставу виникнення у продавця права власності, а саме укладення договору про задоволення вимог іпотеко держателя від 11.10.2017 року, тобто укладеного за сім місяців до даної купівлі-продажу квартири.
Відповідно до п.3 Договору продавець повністю підтвердив факт повного розрахунку за дану квартиру.
Також, під час укладення договору сторонами були обумовлені інші обставини, які б могли призвести до оспорювання даного договору (п.5-7 Договору).
Таким чином, суд дійшов вірного висновку про те, що набувач ОСОБА_5 є добросовісним, так як при вчиненні вказаного правочину не знав і не міг знати про особливості відчуження майна, коли його отримала ОСОБА_2 , а також він вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача суд не вбачає необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.
Так, ОСОБА_5 придбав квартиру відплатним договором у особи, право власності якої було належним чином зареєстроване, стосовно даного майна не велись жодні судові спори, в реєстрі заборон були відсутні будь-які заборони на його відчуження, а нотаріусом перевірені усі документи для вчинення відповідного правочину. Про будь-які маніпуляції з паспортом ОСОБА_1 відповідач не міг жодним чином догадатися, а стосовно усіх інших документів ОСОБА_5 вжив усіх розумних заходів.
При оцінці зазначених позивачем правових підстав витребування майна у добросовісного набувача відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, судом враховано те, що по-перше, недійсність оспорюваних позивачем правочинів з підстав відсутності волі позивача на їх вчинення не доведена, а по-друге, вибуття майна з володіння власника сталось не внаслідкок вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто не в тих випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Крім того, судом вірно взято до уваги те, що відповідно до п.26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України, а саме:
- було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;
- було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;
- вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Як вірно вказано у рішенні суду, перші дві підстави не є правовими підставами вимог позивача ОСОБА_1 , а наявність третьої підстави позивачем не доведена.
Оскільки відсутність волі власника на передачу майна іншій особі, як встановлено вище, суду не доведена, то суд вважав встановленою наявність такої волі, та, враховуючи відсутність наслідкового зв?язку між потенційною недійсністю правочину, на виконання якого передано майно, та відсутністю волі особи на таке вибуття, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про необґрунтованість вимог позивача ОСОБА_1 про витребування спірної квартири у ОСОБА_5 .
Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 , про те, що судом першої інстанції було упереджено розглянуто докази непричетності позивача до видачі спірної довіреності і до укладення спірного договору купвлі-продажу, та прийнято за істину обставини та пояснення, які не відповідаючть дійсності, оскільки апелянтом не надано жодного належного доказу на підтвердження викладеного.
Зокрема, у апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що його довіритель не ухилявся від проведення судової почеркознавчої експертизи, а не зміг надати вільні зразки свого почерку, оскільки останні десять років рукописні тексти позивачем здійснюються на івриті.
Колегія суддів враховує, що, по-перше, клопотання про проведення експертизи було заявлене саме представником ОСОБА_1 , якому мали бути відомі вказані обставини, які унеможливлюють проведення експертизи, а по-друге, матеріали справи містять численні докази того, що апелянт вільно володіє українською мовою. Зокрема, про це свідчить копія довіреності від 27.06.2019 р., надана апелянтом на представництво його інтересів, яка містить підпис, прізвище, ім`я та по батькові, написані власноруч ОСОБА_1 (т.4 а.с. 80), та розписка про сповіщення про дату наступного судового засідання, у якій також апелянт власноруч розписався та зазначив своє прізвище та ініциали (т.4 а.с.90).
Також, безпідставним є посилання представника ОСОБА_1 про те, що сам факт звернення його довірителя до правоохоронних органів за відновленням порушеного права є доказом того, що позивач є особою, потерпілою від злочину.
Однак, сам факт звернення особи до правоохоронних органів не може свідчити про беззаперечне порушення її прав, а належним доказом такого порушення може бути лише вирок суду, який набрав законної сили, і яким би встановлювався факт скоєння злочину відносно апелянта. ОСОБА_1 до апеляційної скарги відповідного судового рішення не додано. 
Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.
При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 рокупостановлено з додержанням норм процесуального права, підстави для його скасування  відсутні.  
Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 12 грудня 2019 року- залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складений 03 липня 2020 року.

Головуючий                                                        С.О. Погорєлова

Судді                                                        А.П. Заїкін

                                                       О.М. Таварткіладзе