У Х В А Л А  
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 154/76/20
провадження № 61-12837ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 травня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, 
В С Т А Н О В И В :
У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»)звернулося до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості у розмірі 123 942,61 грн.
Позов обгрунтований тим, що 23 березня 2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, згідно з яким ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 1 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, своїм підписом у заяві підтвердив поінформованість з умовами кредитування. Банк зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі. ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31 жовтня 2019 року виникла заборгованість у розмірі 168 052,36 грн, з яких: 1 500,00 грн - заборгованість за кредитом, 163 852,36 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 2 700,00 грн - пеня.
Позивач просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість у розмірі 123 942,61 грн, а також судові витрати у справі - 1 921,00 грн.
Рішенням Володимир-Волинського районного суду Волинської області від 18 травня 2020 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, в позові відмовлено.
Відмовивши у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів заборгованість відповідача за кредитним договором. Анкета-заява не містить істотних умов договору, а саме: відомостей про розмір кредиту чи кредитного ліміту, про видачу кредитної картки, її виду та строк дії, умов щодо нарахування процентів та пені, процентної ставки, а також у анкеті-заяві відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді пені, штрафів за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою ознайомився позичальник і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву, а також на підтвердження того, що вказані документи на момент отримання позичальником кредитних коштів містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами. 
Суди зазначили, що в розрахунку заборгованості зазначено, що відповідач сплатив позивачу 12 681,95 грн, що значно перевищує суму тіла кредиту (1 500,00 грн). Враховуючи, що позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 500,00 грн, який він повернув повністю, тобто виконав зобов`язання за договором, безпідставною є вимога про стягнення із відповідача 1 500,00 грн тіла кредиту. 
Суд апеляційної інстанції зазначив, що висновок суду першої інстанції узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц.
У серпні 2020 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 травня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 липня 2020 року, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до частини дев`ятої статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму дляпрацездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Згідно із статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 1 січня 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.
Предметом спору у зазначеній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 123 942,61 грн кредитної заборгованості. Ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (100x2 102,00 грн=210 200,00 грн)
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Касаційна скарга містить посилання на те, що рішення у цій малозначній справі оскаржуються до суду касаційної інстанції на підставі підпункту «а», «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Доводи заявника про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики є необгрунтованими, оскільки з метою забезпечення єдності правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 висловила правовий висновок, згідно із яким Умови та Правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Посилання заявника на те, що судові рішення ухвалено без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року, провадження № 61-35746св18, від 11 вересня 2019 року, провадження № 61-16362св18, згідно з якими узгодження сторонами у довідці про умови кредитування процентної ставки є підставою для задоволення вимог про стягнення заборгованості за процентами, зводяться до необхідності переоцінки доказів наданих позивачем на підтвердження розміру заборгованості за кредитним договором, та не свідчать про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, з огляду на наведене відсутні підстави вважати, що розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
Щодо доводів заявника про те, що справа має для нього виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обгрунтування. Заявник не навів переконливих доводів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення, лише посилання на це у касаційній скарзі не дає підстав для висновку про відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, щоне підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржені АТ КБ «ПриватБанк» рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 травня 2020 року та постанова Волинського апеляційного суду від 30 липня 2020 року постановлені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 травня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 30 липня 2020 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали направити заявнику.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:                                                                                                     А. С. Олійник
         С. О. Погрібний
         В. В. Яремко