ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 липня 2020 року
м. Київ
справа № 243/8249/17
провадження № 51-9799км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду 
у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання                 ОСОБА_4 ,
прокурора                                                      ОСОБА_5 ,
захисника                                                     ОСОБА_6 ,
засудженого                                                 ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 березня 2020 року в межах кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017050510001713 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця 
м. Слов`янська Донецької області, зареєстрованого в  АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останнього разу — за вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 
15 березня 2017 року за ч. 3 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі — КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Слов’янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 
2018 року  ОСОБА_7 визнано винуватиму вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 
ст. 115 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. 
На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного 
за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання, призначеного за попереднім вироком, і остаточно  ОСОБА_7 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 12 років. 
Запобіжний захід ОСОБА_7 залишено у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили.
Строк відбування покарання ухвалено обчислювати з 24 червня 2017 року.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду першої інстанціїОСОБА_7 визнано винуватим у тому, щовін 
21 червня 2017 року приблизно о 17 годиніперебуваючи в 100 метрах від будівлі 
       АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин із ОСОБА_8 під час сваркиз ним підняв із землі камінь розміром 30х20смі завдав нимудару по голові останньому, від чого той впав на землю, а потім ОСОБА_7 цим каменем ще раз ударив у потиличну ділянку голови ОСОБА_8 , заподіявши тілесні ушкодження, від яких настала його смерть.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 10 жовтня 2018 року залишив без змін вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_7 .
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палатиКасаційного кримінального судупостановою від 29 жовтня 2019 року скасував ухвалу Донецького апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року щодо  ОСОБА_7 і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Донецький апеляційний суд ухвалою від 17 березня 2020 року змінив вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2018 року щодо  ОСОБА_7 . 
Визнав недопустимимидоказамипротокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 12 серпня 2017 року з оптичним магнітним диском 
інв. № Д77Т, протокол огляду від 11 вересня 2017 року, постанову про визнання речових доказів від 12 серпня 2017 року та виключив посилання на них 
з мотивувальної частини вироку суду, як на докази винуватості  ОСОБА_7 .
В решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.
Вимоги і доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі з доповненнями засуджений ОСОБА_7 , посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати ухвалені щодо нього судові рішення і закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Стосовно порушень, допущених судами обох інстанцій, засудженийздебільшого вдається до переоцінки фактичних обставин та окремих доказів, детально описує і аналізує їх. Також вказує, що суди обох інстанційне дали належної оцінки показанням свідка обвинувачення             ОСОБА_9 , а місцевий суд взагалі позбавив його можливості допитати цього свідка, а також викликати інших свідків, яких він хотів допитати. Крім того, ОСОБА_7 стверджує, що призначені йому захисники належним чином не здійснювали його захисту, а тому суд першої інстанції необґрунтовано визнав його винуватим у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 1 ст .115 КК. Крім того, апеляційний суд належним чином не перевірив його доводів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та безпідставно відмовив у задоволенні його апеляційної скарги.
Позиції учасників судового провадження
Засуджений підтримав доводи, викладені у його касаційній скарзі 
з доповненнями, та просив скаргу задовольнити.
Захисник підтримав касаційну скаргупідзахисного, просив її задовольнити.
Прокурор просив залишити касаційну скаргу засудженого без задоволення.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, доводи засудженого, захисника, прокурора, перевіривши касаційну скаргу з додатками і доповненнями, матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
Згідно із ч. 2 ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій 
у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального 
та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, однобічність та неповнота судового розгляду самі собою можуть бути підставою для зміни чи скасування вироку місцевого суду апеляційним судом (статті 409, 410 КПК).
Підставами ж для скасування або зміни судових рішень судом касаційної інстанції згідно зі ст. 438 КПК є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Статтею 412 КПК передбачено, що істотними є такі порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами нижчих інстанцій норм матеріального і процесуального закону, а вирішуючи питання щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судових рішень, виходить із установлених фактичних обставин, викладених у рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій.
Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також достовірності фактичних обставин кримінального провадження, 
як про це ставить питання у касаційній скарзі засуджений, зокрема щодо неповноти судового розгляду, невідповідностівисновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильно наданої оцінки деяким доказам.
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами 
судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених 
главою 31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції 
в межах апеляційної скарги. 
Відповідно до вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви 
та підстави його ухвалення.
Ухвала апеляційного суду це рішення вищого суду стосовно законності 
й обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. 
Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, 
й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд, розглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , дійшов висновку про необхідність виключення з вироку суду першої інстанції посилання на матеріали, отримані в результаті негласних слідчих (розшукових) дій, як на докази, що підтверджують винуватість ОСОБА_7 , а саме посилання на протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії від 12 серпня 2017 року з оптичним магнітним диском інв. № Д77Т та похідні від нього протокол огляду від 11 вересня 2017 року і постанову про визнання речових доказів від 12 серпня 2017 року. Однак, на переконання колегії суддів, ця обставина не вплинула на висновок про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікацію його дій.
Зокрема, навіть незважаючи на виключення з доказової бази в цьому кримінальному провадженні згаданих вище доказів, суд апеляційної інстанції не погодився з доводами засудженого про недоведеністьйоговинуватості у вчиненні злочину, передбаченого 
ч. 1 ст. 115 КК, а також про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи і неповноту судового розгляду. Вказав на те, що виключення цих доказів ніяким чином не спростовує висновку місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 , яка підтвердженайіншими дослідженими в судовому засіданні доказами у справі, та не впливає на законність і обґрунтованість вироку місцевого суду.
Колегія суддів зазначила, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, за вказаних у вироку обставин підтверджено доказами, зокрема, зазначила, що місцевий суд обґрунтовано поклав в основу вироку послідовні показання свідка   ОСОБА_10 , який під час судового розгляду стверджував, що    ОСОБА_8 та  ОСОБА_7 працювали у нього на господарстві. 21 червня 2017 року він побачив на штанах у    ОСОБА_7 пляму бурого кольору, на що той пояснив, що трохи забруднився кров`ю, коли годувавсобак. 23 червня 2017року    ОСОБА_7 повідомив, що між ним і  ОСОБА_8 виникла сварка, внаслідок якої він вдарив    ОСОБА_8 каменем по голові й на теперішній час останній мертвий.
Крім наведених судами обох інстанцій показань свідка   ОСОБА_10 , винуватість засудженого         ОСОБА_11 обґрунтовано сукупністю інших доказів, зокрема, фактичними даними, що містяться: 
- у протоколі огляду місця події від 24 червня 2017 року з відеозаписом 
і фототаблицями до нього, де зафіксовано місце вчинення злочину, розташування тіла ОСОБА_8 та хід слідчої дії;
- у протоколі слідчого експерименту від 25 червня 2017року з відеозаписом 
та фототаблицями до нього за участю   ОСОБА_7 , захисника    ОСОБА_12 , двох понятихі статиста, під час проведення якого  ОСОБА_7 показував на статисті механізм заподіянняударів потерпілому, місце, куди відтягнувтіло     ОСОБА_8 ;
- у висновку судово-медичної експертизи від 24 червня 2017 року № 392, згідно з яким причиною смерті ОСОБА_8 є множинні (не менш 22) забиті рани голови. Ушкодження утворилися незадовго до моменту настання смерті не менш як від 
двох ударних травмуючих впливів тупого твердого предмета, що мають прямий 
причинно-наслідковий зв`язок з причиною смерті і відповідно до живої особи були б тяжкими тілесними ушкодженнями, які небезпечні для життя;
- у висновку судово-медичної експертизи від 14 серпня 2017 року № 32, відповідно 
до якого експерти не виключають можливості утворення виявленої під час дослідження трупа відкритої черепно-мозкової травми у спосіб, на який вказав 
ОСОБА_7 під час проведення з ним 25 червня 2017 року слідчого експерименту, а саме у результаті завдання ударів каменем по голові ОСОБА_8 .
Крім того, під час нового апеляційного розгляду в ухвалі апеляційного суду 
від 17 березня 2020 року враховано позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року, та усунуто всі недоліки, допущені в ухвалі апеляційного суду від 10 жовтня 2018 року під час попереднього апеляційного розгляду. 
Так, апеляційний суд проаналізував та оцінив усі доводи ОСОБА_7 , викладені в апеляційній скарзі, і надав на них вичерпні відповіді. 
Зокрема, колегія суддів визнала необґрунтованими йогодоводи про те, що він не мав умислу на спричинення смерті ОСОБА_8 та захищав своє життя від дій останнього, а тому його дії мали бути кваліфіковані не за ч. 1 ст. 115, а за ст. 116 КК. 
З цього приводу апеляційний суд зазначив, що місцевий суд, вирішуючи питання, чи мав  ОСОБА_13  умисел на спричинення смерті, правильно виходив зі способу вчинення злочину, характеру і локалізації заподіяних тілесних ушкоджень та застосування знаряддя злочину. Про наявність у нього прямого умислу на вбивство 
ОСОБА_8 свідчить також те, що коли він побачив, що ОСОБА_8 без свідомості, 
не переконався у його стані, не вжив жодних заходів, щоб відвернути настання для ньогошкідливих наслідків, не намагався надати йому допомогу, відтягнув тіло 
 ОСОБА_8  на значну відстань від дороги. До того ж апеляційний суд взяв до уваги відносини між  ОСОБА_7  і  ОСОБА_8 , та поведінкуцих осіб напередодні події, зокрема те, що  ОСОБА_8 неодноразово завдавав засудженому тілесні ушкодження та між ними часто виникали конфлікти. 
Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, надавши оцінку зазначеним доказам з точки зору належності, допустимості та достовірності 
у сукупності з достатністю та взаємозв’язком, обґрунтовано визнав доведеним, що дії ОСОБА_7  правильно кваліфіковано за ч. 1ст. 115 КК як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Колегія суддів погоджується з цими висновками судів з огляду на таке.
Статтею 116 КК (у редакції на момент вчинення злочину) передбачена відповідальність за вчинення умисного вбивства, вчиненого в стані сильного душевного хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання або тяжкої образи з боку потерпілого.
Жодних даних про те, що  ОСОБА_7 перебував у такому стані, судами не було встановлено.
До того ж згідно з даними висновку судово-психіатричного експерта від 09 серпня 
2017 року № 909 ОСОБА_7 і на момент проведенняекспертизи, і на момент вчинення інкримінованого йому злочину, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, будь-якими психічними захворюваннями він не страждав і наразі не страждає. В період часу, до якого віднесено інкриміноване діяння, ОСОБА_7  не виявляв ознак жодного тимчасового хворобливого розладу душевної діяльності(т. 1, а. с. 111—116).
Врахувавши зазначене, а також обстановку, в якій було вчинено злочин, спосіб та знаряддя його вчинення, сукупність встановлених фактичних обставин подій, які відбулися між засудженим і  ОСОБА_8 , його поведінку після вчинення злочину, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_7 усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачав їх суспільно-небезпечні наслідки у вигляді смерті потерпілого і бажав їх настання. 
Таким чиномпідстави для перекваліфікації дій  ОСОБА_7 з ч. 1 ст. 115 на ст. 116 КК, про що він зазначає у касаційній скарзі, відсутні.
Крім того, апеляційний суд перевірив твердження  ОСОБА_7  щодо порушення його права на захист. Так, колегія суддів зазначила, що скарг на дії захисників у ході досудового розслідування та судового розгляду в суді першої інстанції від ОСОБА_7 не надходило, а з матеріалів кримінального провадження встановлено, що захисники брали участь у всіх необхідних слідчих діях, у судових засіданнях займали активну позицію.
У зв`язку з вищевикладеним апеляційний суд дійшов правильного висновку, що доводи, наведені в апеляційній скарзі засудженого, є безпідставними і не підлягають задоволенню, а тому вирок суду першої інстанції змінив лише в частині визнання окремих доказів недопустимими, що не вплинуло на доведеність винуватості 
ОСОБА_7 .
З таким висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданої апеляційної скарги 
з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Крім того, перевіряючи доводизасудженого щодо порушень, допущених під час проведення слідчого експерименту 25 червня 2017 року за його участю, колегія суддів зважає на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 240 КПК з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.
Згідно з ч. 3ст. 240 КПК до участі в слідчому експерименті можуть бути залучені підозрюваний, потерпілий, свідок, захисник, представник.
Частиною 6ст. 240 КПК передбачено, що за результатами проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол за вимогами цього Кодексу. Крім того, у протоколі докладно викладаються умови і результати слідчого експерименту.
Як убачається з протоколу слідчого експерименту від 25 червня2017 року, 
а також відеозапису його проведення (т. 1, а. с. 72—79), слідчу дію було проведено 
за участю ОСОБА_7 , захисника  ОСОБА_12 , уприсутності понятих і статиста. Жодних заяв чи зауважень щодо порядкупроведення слідчого експерименту ні засуджений, 
ні його захисник не подавали.
Крім того, з протоколу проведення вказаного слідчого експерименту з відеозаписом та фототаблицями до нього (т. 1, а. с. 72—79) вбачається, що ОСОБА_7 добровільно та без будь-якого примусу повідомив обставини події із зазначенням місця, де перебував він та потерпілий у момент, коли між ними розпочався конфлікт, механізм завдання ним ударів каменем у ділянку голови потерпілому, а також місце, куди він відтягнув ОСОБА_8  з дороги і де прикрив його гілками дерев.
Враховуючи вищевказане, відсутні підстави вважати, що під час зазначеної слідчої дії було істотно порушено вимоги КПК.
Викладені в касаційній скарзі доводи про те, що ОСОБА_7 під час досудового розслідування давав показання під примусом, також є неспроможними, оскільки 
з матеріалів судової справи (т. 1, а. с. 188—191) видно, що за заявою 
ОСОБА_7 про застосування до нього незаконних методів слідства були внесені відомості до ЄРДР та після проведення перевірки кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК. Крім того, в ході всього судового розгляду кримінального провадження  ОСОБА_7 своєї винуватостіу вчиненні умисного вбивстване визнавав. Його показання не були покладені в основу обвинувального вироку, суд першої інстанції дав їм відповідну оцінку в сукупності 
з іншими доказами та визнав засобом захисту з метою уникнути відповідальності, 
що не перешкодило суду ухвалити законний і обґрунтований вирок.
Крім того, не можуть вважатися обґрунтованими й доводи засудженого  ОСОБА_7 про порушення вимог КПК у зв`язку з тим, що огляд місця подіївід 24 червня 2017року 
(т. 1, а. с. 62–70) здійснювався за відсутності захисника.
Відповідно до ч. 1 ст. 52 КПК у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів участь захисника є обов`язковою та забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного. 
Проте, як убачається з матеріалів кримінального провадження, письмове повідомлення про підозру ОСОБА_7 було вручено лише 25 червня 2017 року 
о 13 годині 45 хвилин (т. 1, а. с. 4, 127-129), а 27 червня 2017 року йому було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою. Тобто з огляду на положення ч. 1ст. 52 КПК участь захисника під час огляду місця події 24 червня 2017 року, проведеного за участю  ОСОБА_7  до набуття ним статусу підозрюваного, не була обов`язковою.
Водночас, із протоколу проведення огляду місця події від 24 червня 2017року видно, що ОСОБА_7 , який на той час перебував у статусі свідка, слідчим було роз`яснено його процесуальні права та обов`язки, у тому числі й право користуватися правовою допомогою. При цьому жодних клопотань, зокрема й про забезпечення його правовою допомогою, під час огляду місця події він не заявляв.
Суд також не погоджується з доводами засудженого щодо порушення його права на захист під час відібрання у нього зразків крові. Зразки крові містять інформацію, зміст якої не залежить від волі особи, в якої вони відбираються. Тому присутність чи відсутність захисника у цьому випадку не може позначитися на змісті цієї інформації. Таким чином, Суд не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час відібрання зразків крові у ОСОБА_7 . 
Крім того, твердження у касаційній скарзі засудженого про відсутність захисника під час затримання і, як наслідок, порушення його права на захист, не заслуговують 
на увагу.
Так, ОСОБА_7 був затриманий 24 червня 2017 року, і як слідує з протоколу затримання особи (т. 1, а. с. 125-126),  ОСОБА_7 було роз`яснено право відмовитись від будь-яких пояснень та відповідей на запитання, чим останній не скористався. У протоколі проведення такої процесуальної дії наявний підпис ОСОБА_7 та не зазначено жодних заперечень, які б вказували на порушення його права на захист, а того ж дня, після його затримання, слідчим було винесено постанову про залучення захисника (т. 1, а. с. 5).
У цьому аспекті Суд звертає увагу, що у даному кримінальному провадженні ОСОБА_7 було забезпечено право на захист за рахунок держави як під час досудового слідства, так і під час судового провадження, що підтверджується матеріалами судової справи. Крім того, за неодноразовими заявами ОСОБА_7 щодо його неналежного захисту окремими захисниками, останньому у порядку, передбаченому КПК забезпечувалася участь іншого захисника з центру безоплатної вторинної правової допомоги.
Також неспроможними є посилання ОСОБА_7 на те, що під час допиту свідка ОСОБА_10 місцевим судом було порушено істотні вимоги кримінального процесуального закону, зокрема, йому не надано можливості ставити запитання свідку. 
Як вбачається з журналу (т. 1, а. с. 158), та технічного звукозапису судового засідання від 08 лютого 2018 року, і також розписки (т. 1, а. с. 157), свідок у судовому засіданні був попереджений про кримінальну відповідальність та приведений до присяги, після чого був допитаний. Під час допиту йому ставив запитання, зокрема, і ОСОБА_7 коли головуючий з`ясував в учасників кримінального провадження чи є ще питання до свідка, лише захисник поставила одне питання. Далі будь-яких питань від ОСОБА_7 не надходило, і допит свідка було закінчено. 
У зв`язку з цим Суд дійшов висновку, що допит свідка було проведено з дотриманням вимог КПК.
Крім того, неспроможними є доводи засудженого щодо безпідставного відхилення судом першої інстанції його клопотання про призначення судово-медичної експертизи щодо нього та допиту свідків захисту, які б могли підтвердити, що ОСОБА_8 неодноразово застосовував до нього насильство. 
Як вбачається з ухвали апеляційного суду від 17 березня 2020 року, колегія суддів взяла до уваги доводи ОСОБА_7 , зокрема, викладені в його апеляційній скарзі 
(т. 1, а. с. 211—214), про те, що ОСОБА_8 неодноразово завдавав йому тілесних ушкоджень та між ними часто виникали конфлікти, і дійшла висновку, що вказане свідчить про наявність підстав для виникнення у ОСОБА_7 умислу на умисне вбивство ОСОБА_8 .
У зв`язку з цим Суд не вбачає істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, оскільки апеляційний суд не ставив під сумнів доводи ОСОБА_7 щодо неодноразового застосування насильства до нього з боку ОСОБА_8 та постійних конфліктів між ними і взяв ці доводи засудженого до уваги, а тому не було необхідності 
у допиті свідків захисту з цього питання, а також проведення судово-медичної експертизи. Крім того, судом першої інстанції ці клопотання були розглянуті у порядку, передбаченому КПК, та у їх задоволенні було відмовлено.
Також безпідставними є доводи засудженого щодо відсутності фіксації технічними засобами аудіо-, відеофіксації судового засідання від 17 березня 2020 року під час повторного апеляційного розгляду кримінального провадження щодо нього. 
Так, з матеріалів судової справи вбачається, що за результатами апеляційного розгляду секретарем судового засідання було складено журнал судового засідання 
(т. 2, а. с. 207, 208) та до судової справи долучено оптичний диск з аудіо-, відеофіксацією апеляційного розгляду. На цьому диску видно перебіг апеляційного розгляду, а також оголошення резолютивної частини ухвали колегії суддів апеляційного суду, зокрема, 
у присутності ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_14 . Крім того, з матеріалів судової справи вбачається, що оголошення повного тексту ухвали апеляційного суду від 17 березня 2020 року не фіксувалося технічними засобами аудіо-, відеофіксації 
з посиланням на приписи ч. 4 ст. 107 КПК (т. 2, а. с. 209), що не є порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Щодо посилання засудженого на відсутність третьої сторінки в копії ухвали апеляційного суду від 17 березня 2020 року врученої йому для відома, то Суд, перевіривши долучену до касаційної скарги копію цієї ухвали, а також 
матеріали судової справи, встановив, що оригінал повного тексту ухвали міститься 
в судовій справі та складається з восьми сторінок, де зокрема є і третя сторінка 
(т. 2, а. с. 212—219). В той же час у направленій засудженому копії цієї ухвали, дійсно, відсутня третя сторінка. 
Отже, очевидно, що під час виготовлення копії ухвали працівником суду було допущено технічну помилку, в результаті якої одну з восьми сторінок не було долучено до їх загальної кількості, які надалі було сформовано, підшито, завірено та направлено засудженому, що безумовно є порушенням, однак таким, що відповідно до ст. 438 КПК не може бути підставою для зміни чи скасування судового рішення.
Крім того, засуджений після отримання такої ухвали, де була відсутня одна з її сторінок, міг звернутися з клопотанням про повторну видачу йому належної копії судового рішення, проте цього не зробив. Також після постановлення ухвали апеляційного суду від 17 березня 2020 року засуджений неодноразово ознайомлювався з матеріалами судової справи щодо нього, зокрема і з оскаржуваною ухвалою апеляційного суду, про що свідчить його розписка, де він вказує про ознайомлення з матеріалами справи в повному обсязі (т. 3, а. с. 13).
В оскаржених судових рішеннях проаналізовано та оцінено всі розглянуті 
в судовому засіданні докази у їх сукупності, дії ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, кваліфіковано правильно як вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.
Ставити під сумнів юридичну оцінку злочинних дій  ОСОБА_7 колегія суддів підстав 
не має.
Що стосується призначеного  ОСОБА_7 покарання, на думку колегії суддів, воно 
є справедливим.
Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення 
та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, 
яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, 
що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності 
та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих судових рішень, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання  ОСОБА_7 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Суд урахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 злочину, який відповідно 
до ст. 12 КК відноситься до особливо тяжкого; особу винуватого, який раніше неодноразово судимий, офіційно не працює, за місцем проживання характеризується задовільно, з жовтня 2014 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога, на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, на час вчинення кримінального правопорушення міг розуміти свої дії та керувати ними. Обставину, що обтяжує покарання, – рецидив злочину.
Крім того вказівка ОСОБА_7 на те, що суд апеляційної інстанції при перевірці  висновків місцевого суду щодо призначеного покарання необґрунтовано послався на те, що він з жовтня 2014 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога, оскільки в той час відбував покарання у виді 3 місяців арешту за іншим рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області, також не є безумовною підставою для зміни оскаржуваних рішень в частині призначеного йому покарання.
За змістом ухвали апеляційного суду доводи щодо суворості призначеного покарання суд апеляційної інстанції перевірив та обґрунтовано визнав їх безпідставними, зазначивши, що призначене  ОСОБА_7 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Правових підстав вважати таке покарання за наявних у справі матеріалів явно несправедливим унаслідок суворості немає, а тому колегія суддів вважає, що призначене    ОСОБА_15 покарання відповідає загальним засадам, визначеним статтями 50, 65 КК.
Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2018 року 
та ухвала Донецького апеляційного суду від 17 березня 2020 рокувідповідають вимогам статей 84, 94, 370, 374, 404, 412—415, 419 КПК, є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Інші доводи засудженого, що стосуються оцінки фактичних обставин та дослідження доказів, Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.
Суд не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Істотних порушень вимогкримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого, які могли би бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
у х в а л и в :
Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 03 липня 2018 року 
та ухвалу Донецького апеляційного суду від 17 березня 2020 року залишити без зміни, 
а касаційну скаргу засудженого  ОСОБА_7  – без задоволення. 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                                        ОСОБА_3