ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 квітня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 160/12268/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,     
  
    розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі  апеляційну скаргу комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпровської міської ради  на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого року в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпровської міської ради про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпровської міської ради, в якому просить: визнати протиправними дії Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської міської ради  щодо надання ОСОБА_1  неповної відповіді від 10.10.2019 р. вих.№1058 на його запит про доступ до публічної інформації від 27.09.2019 р. вх.№1058; зобов`язати Комунальне підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської міської ради  повторно розглянути запит ОСОБА_1  та надати ОСОБА_1  відповідь на його запит від 27.09.2019 р. вх.№1058 в повному обсязі.
В обґрунтування позову зазначено, що 27.09.2019 р. позивач звернувся до Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської міської ради  з запитом щодо надання йому інформації про загальну суму, яка була нарахована всім мешканцям багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 за послуги з управління багатоквартирного будинку за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та за 9 місяців 2019 року. Відповідачем 10.10.2019р. надано відповідь вих..№ 1058 на запит позивача, в якому було повідомлено, що на звернення позивача стосовно загальної суми нарахованої всім мешканцям багатоквартирного будинку  позивачу було надано перелік складових послуг з зазначенням вартості послуг на будинок в цілому в попередньому зверненні. Позивач вважає, що дана відповідь надана відповідачем з порушенням вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», чим було порушено право позивача на доступ до публічної інформації.
          Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого 2020 року адміністративний позов задоволено. Визнано протиправними дії Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської міської ради  щодо надання ОСОБА_1  неповної відповіді від 10.10.2019 р. вих.№1058 на його запит про доступ до публічної інформації від 27.09.2019 р. вх.№1058 та зобов`язано Комунальне підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської міської ради  повторно розглянути запит ОСОБА_1  та надати ОСОБА_1  відповідь на його запит від 27.09.2019 р. вх.№1058 з урахуванням висновків суду. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпропетровської міської ради на користь ОСОБА_1 судові витрати за сплату судового збору у розмірі 768,40 грн. (сімсот шістдесят вісім гривень сорок копійок).
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, Відповідач оскаржив його в апеляційному порядку.
В апеляційній скарзі Відповідач, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову відмовити.
    Сторони повідомлені про розгляд справи у відповідності до норм визначених КАС України.
   Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, у відповідності до вимог ст. 311 КАС України.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, перевіривши правову оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що 27.09.2019р. позивачем було надано до комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпровської  міської ради два запити, які було зареєстровано за вх.№ 1057 (далі – запит №1) та вх.№ 1058 (далі –запит №2). 
Так, відповідно до запиту №1, позивач просив повідомити про розмір діючого тарифу за послуги з управління багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 починаючи з 01.01.2016 р. по 01.10.2019 р., із зазначенням нормативного акту, яким був встановлений розмір тарифу. Зі змісту запиту №2 вбачається, що позивач просив повідомити його яка загальна сума нарахована всім мешканцям багатоквартирного будинку АДРЕСА_1 за послуги з управління багатоквартирним будинком за 2016 рік, 2017 рік, 2018 рік та за 9 місяців 2019 року. 
Відповідачем на вищезазначені запити були наданні 10.10.2019р. відповіді.
Так, відповідно до наданої відповіді вих. №1057 на запит №1, відповідач зазначив, що оскільки співвласники житлового будинку (в тому числі станом на сьогоднішній день) не визначилися з формою управління багатоквартирним будинком, виконавчим комітетом Дніпровської міської ради, за результатами проведеного конкурсу було прийнято рішення № 1069 від 28.12.2017 р. «Про призначення управителів багатоквартирних будинків», відповідно  до якого Комунальне підприємство «ЖИЛСЕРВіС-2» Дніпровської міської ради було призначено управителем у житлових будинках Шевченківського району.  На виконання вказаного рішення Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради було укладено з КП «ЖИЛСЕРВІС-2» ДМР договір про надання послуг з управління багатоквартирними будинками від імені та в інтересах співвласників багатоквартирних будинків, розташованих в Шевченківському районі (додаток 1-5 аркушів). Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком була визначена за результатами конкурсу з призначення управителя багатоквартирного будинку та складає 6,77 за 1м.кв.
У відповіді вих. № 1058 на запит №2 відповідач повідомив, що на звернення позивача стосовно загальної суми нарахованої всім мешканцям багатоквартирного будинку  позивачу було надано перелік складових послуг з зазначенням вартості послуг на будинок в цілому в попередньому зверненні.
Проте, позивач зазначає, що до відповіді на запит №1 відповідачем було додано додаток лише на одному аркуші  (Перелік складових послуг  з управління багатоквартирним будинком), у відповіді на запит №2 відповідач лише послався на відповідь надану на запит №1, замість надання безпосередньої відповіді на запит №2 та порушено строк надання відповіді на запит №2.
Таким чином, позивач вважає такі дії відповідача протиправними, що і стало підставою для звернення з даним позовом до суду.
          Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення адміністративного позову виходячи з наступного.
          Відповідно до ст.19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
          Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.
          Також судом першої інстанції вірно зазначено, що відносини щодо створення, збирання, одержання, зберігання, використання, поширення, охорони, захисту інформації, здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації врегульовані Законом України «Про інформацію» та Законом України «Про доступ до публічної інформації».
          Так, відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про інформацію» встановлено право кожного на вільне одержання, використання, поширення, зберігання та захист інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.
          Згідно ч.1 ст.20 цього Закону, за порядком доступу інформація поділяється на відкриту інформацію та інформацію з обмеженим доступом.
          Статтею 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що публічна інформація це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом.
          Згідно ст.3 цього Закону визначені гарантії забезпечення права на публічну інформацію, зокрема: обов`язок розпорядників інформації надавати інформацію, крім випадків, передбачених законом; визначення розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; максимальне спрощення процедури подання запиту та отримання інформації; доступ до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; здійснення парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; юридична відповідальність за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
          Відповідно до п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про доступ до публічної інформації», доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію.
          Запит на інформацію це прохання особи до розпорядника інформації надати публічну інформацію, що знаходиться у його володінні (ч.1 ст.19 Закону України «Про доступ до публічної інформації»).
          Статтею 12 цього Закону визначено, що суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань доступу до публічної інформації розпорядників інформації.
          Розпорядниками інформації, відповідно до ст.13 Закону України «Про доступ до публічної інформації», для цілей цього Закону визнаються: суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них.
          До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: інформацією про стан довкілля; інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією).
          На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами.
          Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом.
           Публічною інформацією є відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях, в тому числі уся інформація, що перебуває у володінні суб`єктів владних повноважень, тобто органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, органів влади Автономної Республіки Крим, інших суб`єктів, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання.
          Варто вказати на те, що визначальною ознакою публічної інформації є те, що вона має бути заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним суб`єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов`язків.
          Згідно п.6 ч.1 ст.14 Закону України «Про доступ до публічної інформації», розпорядники інформації зобов`язані надавати та оприлюднювати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації і оновлювати оприлюднену інформацію.
          Частиною 1 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» передбачено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту у випадках коли розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит та інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої статті 6 цього Закону.
          Встановлено, що власником комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС-2» Дніпропетровської міської ради є територіальна громада міста Дніпра, в особі Дніпровської міської ради. Метою створення і діяльності цього підприємства є господарська діяльність для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою отримання прибутку.
          Згідно статті 327 Цивільного кодексу України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

          Відповідно до пункту 3 статті 8 Господарського кодексу України, господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.
          В силу пункту 7 статті 78 Господарського кодексу України, органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).
          З витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, що міститься в матеріалах справи, судом встановлено, що засновником КП "Ізюмське комунальне підприємство теплових мереж" є Ізюмська міська рада. Основною метою створення є задоволення потреб населення та інших категорій споживачів в забезпеченні тепловою енергією, гарячою водою та іншою продукцією та послугами.
          Системно аналізуючи вище вказані положення діючого законодавства, колегія суддів доходить висновку, що комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).
          Судом першої інстанції правильно враховано правову позицію Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду, неодноразово викладену у постановах, зокрема, від 14.03.2018 по справі № 815/1216/16, від 9.09.2019 по справі №804/4781/17, згідно якої комунальні підприємства створені органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснюють свою діяльність від імені територіальної громади, а тому всі прибутки, які отримано комунальними підприємствами від своєї діяльності є також власністю територіальної громади, тобто є бюджетними коштами (комунальним майном).
          За таких обставин, комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпровської міської ради є розпорядником інформації щодо використання бюджетних коштів, що зумовлює застосування приписів пункту 5 статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації", якими позивачу не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами.
          Вважаючи інші доводи апеляційної скарги безпідставними, колегія суддів враховує п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень, згідно якого обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
          Аналізуючи обставини справи та норми чинного законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 та наявність правових підстав для їх задоволення.
          Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дослідив наявні докази, надав їм належну оцінку та прийняв рішення, з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому, відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційна скарга не підлягає  задоволенню, а рішення суду залишається без змін.
          Зважаючи на приписи ст. 139 КАС України та результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення, у справі відсутні підстави для здійснення нового розподілу судових витрат.
          Керуючись ст. ст. 243, 250, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд, -

                                                       ПОСТАНОВИВ:

          Апеляційну скаргу комунального підприємства «ЖИЛСЕРВІС -2» Дніпровської міської ради-залишити без задоволення.
          Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 13 лютого  року -залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.
   
Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов