П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа №  824/123/20-а 
Головуючий у 1-й інстанції:  Брезіна Т.М. 
          Суддя-доповідач:  Граб Л.С. 

13 серпня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Граб Л.С. 
суддів:  Сторчака В. Ю.  Іваненко Т.В. 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Чернівецькій області  на  рішення   Чернівецького окружного адміністративного суду  від  08 травня 2020 року  у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про  скасування вимоги, 
В С Т А Н О В И В :
В січні 2020 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Чернівецькій області (далі ГУ ДПС у Чернівецькій області, відповідач), в якому просив визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки)  з єдиного внеску №Ф-35975-56 від 16.05.2019  на  суму 21030,90 грн.
Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення, подав апеляційну скаргу.
В обгрунтуванні апеляційної скарги зазначено, що  позивач з 11.06.2017 по 02.05.2018 не був працевлаштований, а відтак твердження останнього, що єдиний страховий внесок за цей період (7500,40 грн.) сплачувався його роботодавцем безпідставні.  
06.07.2020 від позивача  через канцелярію суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального права, при повному та всебічному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, в зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. 
За правилами п.3 ч.1 ст.311 КАС України, розгляд справи колегією суддів здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами. 
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що згідно інформації, яка міститься в Єдиному державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а також наданої відповідачем податкової картки платника податків, ОСОБА_1 14.03.2007 перебуває на обліку в ГУ ДПС у Чернівецькій області, як фізична особа підприємець та платник єдиного соціального внеску. При цьому, у вказаних документах відсутні відомості про припинення підприємницької діяльності позивача.   
16.05.2019 року відповідачем сформовано та направлено на адресу позивача вимогу  №Ф-35975-56 про сплату заборгованості (недоїмки) зі сплати єдиного соціального внеску в сумі  21030,90 грн.
Не погоджуючись із даною вимогою, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що податковий орган нарахував позивачу єдиний соціальний внесок за період з 09.02.2018 по 31.01.2020, в який входить як період офіційного працевлаштування, так і період, коли останній не працював і за нього не сплачувались страхові внески. В той же час, суд першої інстанції дійшов висновку про неможливість  самостійно обрахувати суми єдиного соціального внеску за період коли позивач не був офіційно працевлаштований, а тому скасував спірну податкову вимогу в повному обсязі.
Переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіряючи дотримання судом першої інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ним норм матеріального права, колегія суддів виходить із наступного. 
Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку визначає Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 за № 2464-VІ ( далі Закон № 2464-VІ).
Згідно зі статтею 2 вказаного Закону, його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
В пунктах 3 і 10 частини першої цієї статті розкриті поняття застрахованої особи як фізичної особи, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок, а страхувальників  - як роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Абзацом другим пункту 1 частини першої статті 4 Закону №2464-VI передбачено, що платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
До платників єдиного внеску включено фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування (пункт 4 частини першої цієї ж статті).
За змістом абзацу першого пункту 1 та пункту 2 частини першої статті 7 Закону №2464-VI (в редакції, чинній з 01.01.2017) єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України ''Про оплату праці'', та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами; для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску; для платників, зазначених у пункті 4 частини першої статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Відносини щодо сплати єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом №2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою підприємницької діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування єдиного внеску. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір єдиного внеску не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому за відсутності бази для нарахування єдиного внеску у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, Закон №2464-VI встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати, оскільки метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для його нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Зважаючи на викладене, можна зробити висновок, що з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб (до яких відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 ПК відноситься фізична особа-підприємець), задля досягнення вищевказаної мети законодавчого запровадження збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом №2464-VI встановлено обов`язок сплати такими особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх господарської діяльності.
Особа, яка зареєстрована як фізична особа-підприємець, проте господарську діяльність не веде та доходи не отримує, зобов`язана сплачувати єдиний внесок не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником) така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета законодавчого запровадження збору  єдиного внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Інше тлумачення правових норм, якими врегульована сплата єдиного внеску особами, що перебувають на обліку в органах ДПС  як фізичні особи-підприємці, однак, підприємницьку діяльність не здійснюють і доходи від неї не отримують, та які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування норм Закону №2464-VI був викладений Верховним Судом в постановах від 27.11.2019 у справі №160/3114/19, від 05.03.2020 у справі №824/509/19-а, від 06.05.2020 у справі №400/1622/19, від 10.06.2020 у справі №120/1918/19 та від 19.06.2020 у справі №824/876/19.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, позиція   ОСОБА_1 обґрунтована тим, що останній перебуваючи на обліку в податковому органі як фізична особа-підприємець, починаючи з 2006 року підприємницької діяльності не здійснював, а в період за який йому нараховано єдиний внесок перебував у трудових відносинах з Українською науково-дослідною станцією карантину рослин інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України, якою як роботодавцем сплачувався за нього  єдиний внесок.
Так, згідно копії трудової книжки позивача слідує, що останній, зокрема, в період з 01.12.2016 по 11.06.2017 та з 02.05.2018 по 31.07.2019 працював в Українській науково- дослідній станції карантину рослин інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України,  як найманий працівник та не здійснював підприємницької діяльності, тобто в період з 12.06.2017 по 01.05.2018 не працював.
При цьому, суд першої інстанції на підставі інформаціної довідки з АІС "Податковий блок" наданої податковим органом дійшов висновку, що період за який ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок згідно спірної податкової вимоги- з 09.02.2018 по19.04.2019.
Поряд з цим, судом апеляційної інстанції із цієї ж довідки з`ясовано, що станом на 09.02.2018 за позивачем вже рахувався борг в розмірі 8448 грн. Вказана сума не може бути розміром єдиного внеску за один місяць. 
В той же час, як стверджує скаржник, єдиний внесок ОСОБА_1 нараховано із січня 2017року, а саме-з моменту набрання чинності змін до Закону України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", які були внесені Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06.12.2016 №1774-VІІІ. 
Згідно розрахунку відповідача, наведеного в апеляційній скарзі, борг позивача по єдиному внеску за період з 12.06.2017 по 01.05.2018 складає 7500 грн. 24 коп., з яких 4224 грн.-сума заборгованості за ІІІ-VІ квартали 2017 року (704 грн. (мінімальний страховий платіж у 2017 році)*6 (кількість місяців за 2 квартали)), 3276,24 грн.-сума боргу за січень-квітень 2018 року (819,06 (мінімальний страховий платіж у 2018 році)*4 (кількість місяців)).  
З вказаним розрахунком погоджується і колегія суддів.
Зважаючи на те, що на підставі наявних в матеріалах справи доказів, встановлено розмір боргу ОСОБА_1 за період коли останній не був працевлаштований та не сплачував за себе єдиний внесок, колегія суддів вважає за можливе обрахувати суму, яка безпідставно нарахована останньому в період, коли зазначені платежі вносились за нього роботодавцем (21030,90 грн. (сума боргу, визначена в податковій вимозі)-7500,24 грн.(сума єдиного внеску, нарахована за період, коли позивач не перебував у трудових відносинах)=13530,66 грн.
Стосовно доводів позивача про те, що посадовими особами відповідача відносно нього  перевірка не проводилась та жодні акти не складалися, колегія суддів вказує на наступне.
Процедуру нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування страхувальниками, визначеними Законом України "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування", нарахування і сплати фінансових санкцій, стягнення заборгованості зі сплати страхових коштів органами доходів і зборів, визначає Інструкція про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затверджена наказом Міністерства фінансів України 20.04.2015 за № 449, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 07.05.2015 за № 508/26953 (надалі по тексту також Інструкція).
У пункті 10 розділу ІV вказаної Інструкції, яка містить аналогічні положення, що й частина 3 статті 9 Закону № 2464-VІ, обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів здійснюється на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
Отже, норми Закону № 2464-VІ та Інструкції передбачають можливість обчислення єдиного внеску органами доходів і зборів не лише на підставі актів документальної перевірки правильності нарахування та сплати єдиного внеску, але й на підставі звітності, що подається платниками до органу доходів і зборів, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму виплат (доходу), на які нараховується єдиний внесок.
З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині що податковим органом безпідставно нараховано позивачу недоїмку з єдиного соціального внеску у період офіційного працевлаштування як найманого працівника, оскільки у вказаному періоді єдиний соціальний внесок за позивача сплачував роботодавець. 
При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції в частині щодо визначення періоду за який ОСОБА_1 нараховано єдиний внесок, а також щодо неможливості обрахувати суму єдиного соціального внеску за період, коли останній не був працевлаштований.
Поряд з цим, під час апеляційного розгляду справи з`ясовано, що в період коли позивач не працював, останній не звільнявся від сплати єдиного внеску, а відтак повинен  був вносити  вказаний платіж до державного бюджету. А відтак, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції про наявність підстав для скасування вимоги про сплату єдиного внеску в повному обсязі. На переконання колегії суддів, вказану вимогу необхідно скасувати в частині нарахування ОСОБА_1 єдиного внеску за період офіційного працевлаштування в Українській науково-дослідній станції карантину рослин інституту захисту рослин Національної академії аграрних наук України, коли за нього сплачувався єдиний внесок роботодавцем.  
У силу п.2 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно зі ст.317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої  інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення зокрема є, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що необхідно скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти  нову постанову про часткове задоволення позову.
Відповідно до статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Оскільки даний позов сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, підлягає частковому  задоволенню то на користь позивача підлягає поверненню за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень-відповідача судовий збір за подання позовної заяви в сумі 420,40грн.  (840,80/2).
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області задовольнити  частково.
Рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 08 травня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про скасування вимоги скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску №Ф-35975-56 від 16.05.2019 в частині нарахування єдиного внеску на суму 13530 (тринадцять тисяч п`ятсот тридцять) гривень 66 коп. 
В решті позову відмовити.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Чернівецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати (судовий збір) в розмірі 420 (чотириста двадцять) гривень 40 коп. 

Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 	 	Граб Л.С.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Сторчак В. Ю.    Іваненко Т.В.