ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

21 липня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 742/2617/19
Головуючий у першій інстанції – Коротка А. О.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/808/20

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової плати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді БечкаЄ.М.,
суддів – Євстафіїва О.К., Скрипки А.А.,
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін цивільну справу за апеляційною скаргою Харківського національного університету внутрішніх справ на рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2019 року у справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів,
дата та місце ухвалення судом першої інстанції рішення – 21 листопада 2019 року м.Прилуки,

                                      У С Т А Н О В И В:
У липні 2019 року Харківський національний університет внутрішніх справ звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача витрат, пов`язаних з утриманням, а саме – грошових коштів в розмірі 100055 грн 82 коп. та судових витрат. 
Позовна заява мотивована тим, що відповідач проходив службу в органах внутрішніх справ України. Наказом Харківського національного університету внутрішніх справ від 11 серпня 2014 року №174 о/с відповідач був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ і зарахований курсантом ХНУВС з 18 серпня 2014 року та йому присвоєно звання «рядовий міліції». Між ОСОБА_1 , ХНУВС та УМВС України в Чернігівській області 03 жовтня 2014 року укладено тристоронній договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі Міністерства внутрішніх справ України. В подальшому ОСОБА_1 відрахований зі складу курсантів та відкомандирований до ГУНП України в Чернігівській обл. для подальшого проходження служби. 24 квітня 2017 року та 01 вересня 2017 року між ОСОБА_1 , ХНУВС та ГУНП України в Чернігівській області укладено тристоронній контракт про здобуття освіти у вищому навчальному закладі зі специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських, та з 01 вересня 2017 року по 09 липня 2018 року відповідач був слухачем магістратури денної форми навчання в ХНУВС. Наказом ГУНП в Чернігівській області від 30 жовтня 2018 року №298 о/с відповідача було звільнено відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» за п.7 ч.1 ст.77 (за власним бажанням).
Позивач посилається на ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію», яка передбачає, що особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію», відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з Довідками-розрахунками витрат, пов`язаних з утриманням курсанта та магістра, складених відповідно до Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, ОСОБА_1 повинен відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у ХНУВС на загальну суму 100055 грн 85 коп. Також позивач вказує, що наведені вище розрахунки відповідачем не оскаржувались ні протягом навчання у ХНУВС, ані протягом роботи у практичному підрозділі та, станом на день звернення до суду, ОСОБА_1 добровільно не відшкодував кошти, пов`язані з його утриманням, тому позивач і звернувся до суду з даним позовом .

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2019 року відмовлено у задоволенні позову Харківського національного університету внутрішніх справ.
Суд першої інстанції виходив з того, що положення Закону України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ та Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року №2984-III не містять зобов`язальних норм права щодо відшкодування випускником до державного бюджету вартості навчання у випадку, встановленому у п.14 Порядку, як і не містять делегованої норми права на прийняття Кабінетом Міністрів України положень про відшкодувати вартості навчання. Відсутність у вказаних законах обов`язку про відшкодування випускником вартості навчання є логічним виконанням положень ч.3 ст.53 Конституції України, якою встановлено, що держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам. Наведені висновки узгоджуються з діями законодавця, який Законом України від 01 липня 2014 року №1556-УІІ вніс зміни у Закон України «Про освіту» від 23 травня 1991 року №1060-ХІІ, зокрема, ч.2. ст.52, якою визначався обов`язок відпрацювати три роки, виключено, чим усунено розбіжності в законодавстві щодо обов`язку відпрацювати за направленням.

Не погоджуючись з вказаним рішенням представник Харківського національного університету внутрішніх справ звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що будь-яким рішенням суду тристоронні договори, укладені між позивачем, відповідачем та УМВС України в Чернігівській обл. про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України недійсними не визнано, а згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Більш того, договори (контракти) виконані університетом у повному обсязі, а невиконання умов договору передбачає відповідні наслідки для однієї зі сторін, зокрема відповідача. 
Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що ХНУВС є належним позивачем у справі, оскільки згідно Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у ЗВО, саме заклад вищої освіти проводить претензійно-позовну діяльність.
Позивач зазначає, що жодних претензій з боку відповідача та його батьків протягом навчання ОСОБА_1 до університету не надходило, тому посилання суду, що на момент укладення договору особа була неповнолітньою є помилковим. 
Особа, яка подає апеляційну скаргу зазначає, що постанова КМУ від 15 квітня 2015 року №216 «Про внесення змін до постанови КМУ від 22 серпня 1996 року №992», на яку посилається у своєму рішенні суд, втратила чинність на підставі Постанови КМУ від 31 травня 2017 року №376. Також суд посилається на застарілу судову практику в своєму рішенні та проводить аналогію та посилається на постанову, яка втратила чинність. 
ХНУВС вказує, що законодавством України визначено типову форму контракту про здобуття освіти в закладах вищої освіта із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив в якому відповідач просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження по справі. 
Доводи відзиву зводяться до того, що рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального права та є обґрунтованим, але в силу предметної юрисдикції дане рішення є незаконним та підлягає скасуванню, а провадження по справі – закриттю. ОСОБА_1 посилається на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 12 грудня 2018 року у справі №804/285/16 (провадження № 11-669апп18), в якому зазначено, що у межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог ст.19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку. 
Відповідно до ст.263 ЦПК України передбачено, що рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосування норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 було прийнято на службу в органи внутрішніх справ і зараховано курсантом ХНУВС з 18 серпня 2014 року та присвоєно звання «рядовий міліції», що підтверджується копією наказу Харківського національного університету внутрішніх справ від 11 серпня 2014 року №174 о/с (а.с.4).
Наказом ХНУВС від 31 серпня 2015 року №356 курсантів 1-го курсу факультету з підготовки фахівців для підрозділів міліції громадської безпеки та кримінальної міліції у справах дітей переведено на 2-й навчальний курс серед яких і ОСОБА_1 (а.с.5-6).
З копії витягу з наказу ХНУВС від 30 грудня 2015 року №241 о/с ОСОБА_1 прийнято на службу до Національної поліції  з 28 грудня 2015 року, зарахувавши до стажу служби в поліції період роботи з 7 листопада 2015 року до 28 грудня 2015 року присвоївши йому звання «капрал поліції» (а.с.7).
Згідно з копією наказу ХНУВС від 31 серпня 2016 року №588 ОСОБА_1 було переведено на 3-й навчальний курс, встановивши, що загальна сума витрат за 2015/2016 рік складає 15160 грн 71 коп. (а.с.8-9).
Відповідно до копії наказу ХНУВС від 05 травня 2017 року №138 о/с ОСОБА_1 відрахували зі складу курсантів та направили до ГУНП України в Чернігівській області для подальшого проходження служби та визначено, що сума витрат, пов`язаних з його утриманням складає 50252 грн 74 коп. (а.с.10).
З копії наказу ХНУВС від 27 вересня 2017 року №319 о/с вбачається, що ОСОБА_1 було зараховано слухачем магістратури денної форми навчання з 01 вересня 2017 року (а.с.11).
Відповідно до копії наказу ХНУВС від 09 липня 2018 року №264 о/с ОСОБА_1 направлений для подальшого проходження служби у розпорядження Національної поліції України, відрахувавши з числа слухачів за власним бажанням з 09 липня 2018 року (а.с.12).
ОСОБА_1 , який закінчив навчання в ХНУВС 2017 року, згідно наказу ГУНП від 30 жовтня 2018 року №298 о/с звільнений за п.7 (за власним бажанням) ч.1 ст.77 Закону України «Про Національну поліцію» (а.с.33).
ОСОБА_1 30 жовтня 2018 року подано пояснення ГУНП в Чернігівській області, в яких зазначено, що йому відомо, що він є молодими фахівцем та недопрацював трирічного терміну згідно з договором та про необхідність відшкодовувати кошти пов`язані з утриманням у ВНЗ МВС (а.с.13). В цей же день відповідача було повідомлено відповідно до ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» та постанови КМУ від 12 квітня 2017 року №261 про зобов`язання відшкодувати витрати, пов`язані з утриманням в навчальному закладі зі специфічними умовами навчання протягом 30 днів з моменту отримання повідомлення (а.с.14).
Також матеріали справи містять копії договорів про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, укладеного між ХНУВС, УМВС України в Чернігівській обл. та ОСОБА_1 від 03 жовтня 2014 року (а.с.15-16) від 24 квітня 2017 року (а.с.17-18), копію контракту про здобуття освіти у вищому навчальному закладі із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських від 01 вересня 2017 року (а.с.19-20), копії довідко про фактичні витрати пов`язані з утриманням курсанта ОСОБА_1 (а.с.21-24, 28-29), розрахунки (а.с.25-27, 31-32), а також копію атестату на предмети речового майна ОСОБА_1 (а.с.30).

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 
Відповідно ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Частиною 2 статті 2 КАС України до адміністративних судів можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.1 ст.4 КАС України визначено, що адміністративна справа – це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір , у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.
Тобто, юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.
Згідно ч.4 ст.5 КАС України передбачено, що суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.
Відповідно п.17 ч.1 ст.4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про Національному поліцію» встановлено, що національна поліція України (поліція) – це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.
Тобто, працівник поліції є представником державного органу виконавчої влади, а тому його служба є публічною.
Відповідно ч.4 ст.74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
В той же час спори пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема, й питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
У межах цивільного судочинства суд не може досліджувати та встановлювати правомірність дій, рішень чи бездіяльності службовця або посадовця, оскільки така можливість передбачена лише в адміністративному судочинстві в силу вимог статті 19 КАС України, якою охоплюється питання прийняття на публічну службу, її проходження та звільнення.
Такий правовий висновок зроблено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 804/285/16 (провадження № 11-669апп18), 13 березня 2019 року у справі № 723/18/17 (провадження № 14-563цс18).
Також у постанові Верховного суду від 09 квітня 2020 року у справі №548/106/18 зазначено, що на курсантів вищих навчальних закладів МВС України поширюються права та обов`язки, гарантії правового і соціального захисту, а також відповідальність працівників міліції. Служба відповідача є публічною, у зв`язку із чим справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Такий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі №723/18/17 (провадження №14-563цс18), від 04 вересня 2019 року у справі №127/7858/18 (провадження №14-373цс19), у яких зазначено, що спори, пов`язані з питаннями реалізації правового статусу особи, яка перебуває на посаді публічної служби, від моменту її прийняття на посаду і до звільнення з публічної служби, зокрема й з питаннями відповідальності за невиконання договору підготовки фахівця, що призвели до відшкодування фактичних витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, навіть якщо подання відповідного позову про відшкодування витрат відбувається після її звільнення з державної служби, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд першої інстанції, розглянувши справу в порядку цивільного судочинства, діяв не як суд, встановлений законом.
Згідно п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України визначено, що суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених ст.ст.255, 257 цього Кодексу (ч.1 ст.377 ЦПК України).
Згідно ч.2 ст.377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.
З урахуванням викладеного, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі – закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини другої статті 377 ЦПК України.
Керуючись п. 1 ч.1 ст.255, ч.1 ст.369, п.4 ч.1 ст.374, ч.1, 2 ст.377, ст.389 ЦПК України, суд
                                       П О С Т А Н О В И В: 
Апеляційну скаргу Харківського національного університету внутрішніх справ – задовольнити частково.
Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 12 листопада 2019 року – скасувати.
Провадження у цивільній справі за позовом Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів – закрити.
Роз`яснити Харківському національному університету внутрішніх справ право звернутися з відповідним позовом до суду адміністративної юрисдикції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3ст.389 ЦПК України.

Головуючий:                              Судді: