Номер провадження: 22-ц/813/1871/20 
Номер справи місцевого суду: 2-7139/07
Головуючий у першій інстанції Ярош С.В.
Доповідач Заїкін А. П.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.06.2020 року                                                                 м. Одеса

Єдиний унікальний номер справи: 2-7139/07

Номер апеляційного провадження: 22-ц/813/1871/20

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
- головуючого судді – Заїкіна А.П. (суддя-доповідач),
- суддів: - Погорєлової С.О., Таварткіладзе О.М.,
за участю секретаря судового засідання – Бикової К.А.,
учасники справи: 
- позивач – ОСОБА_1 ,
- відповідачі – 1) ОСОБА_2 , 2) ОСОБА_3 , 3)  ОСОБА_4 , 4)  ОСОБА_5 , 5)  ОСОБА_6 , 6) Одеська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Одеської міської ради про визнання права власності, за апеляційною скаргою Одеської міської ради, поданою представником ОСОБА_7 , на заочне рішення Приморського районного суду міста Одеси, ухвалене у складі судді Ярош С.В. об 11 годині 05 хвилині 12 вересня 2007 року,

встановив:

У липні 2007 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на нежитлове допоміжне приміщення – горище, загальною площею - 36,40 кв. м., що розташоване у будинку АДРЕСА_1 над її квартирою.
В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказує, що вона зареєстрована та мешкає у квартирі АДРЕСА_2 . Дана квартира належить її на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 31 травня 1994 року. Наведені обставини підтверджуються документами, а саме зазначеним свідоцтвом, довідкою Ф-1 КП ДЄЗ «Жовтневий» та витягом з паспорту. Окрім неї власниками квартир у відокремленої частині будинку АДРЕСА_1 є відповідачі. Над відокремленою частиною будинку, де розташовані їх квартири є нежитлове допоміжне приміщення - горище, загальною площею - 36,40 кв. м.. Позивачка вважає, що горище, загальною площею - 36,40 кв. м., що розташоване у будинку АДРЕСА_1 належить на праві сумісної власності їй, як власниці квартири та відповідачам. З огляду на домовленість між співвласниками вищевказаного горища, які не заперечують проти задоволення вищенаведених позовних вимог, позивачка вважає законними та обґрунтованими вимоги її позову (а. с. 3 – 4).
У судовому засіданні позивачка підтримала доводи по вимоги позову. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися. 
Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 12 вересня 2007 року вищевказані позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на нежитлове допоміжне приміщення - горище, загальною площею - 36,40 кв. м., яке розташоване у будинку АДРЕСА_1 .
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що горище, загальною площею - 36,40 кв. м., що розташоване у будинку АДРЕСА_1 , належить на праві сумісної власності позивачці, як власниці квартири АДРЕСА_2 , та відповідачам. Як вбачається з заяв сусідів будинку вони згодні передати у власність позивачці вказане приміщення, яке розташоване над її квартирою. З огляду на викладене в даному абзаці, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність задоволення вищенаведеного позову (а. с. 24 – 25).
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 липня 2018 року (а. с. 72 – 74) заяву Одеської міської ради від 31.01.2018 року про перегляд заочного рішення (а. с. 37 – 43) було залишено без задоволення. 
Представник Одеської міської ради – Поповська І.П. в апеляційній скарзі просить заочне рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено при невідповідності висновків суду обставинам справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з порушенням норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
Апелянт вказує на те, що оскаржуване рішення було прийняте без належного сповіщення відповідача. Судом неповно було досліджено матеріали справи. під час ухвалення оскаржуваного рішення судом застосовано норми матеріального права, які взагалі не стосуються спірних правовідносин та жодним чином не обґрунтовують мотиви рішення суду. Зазначає про необхідність скасування оскаржуваного рішення з огляду на недоведеність обставин, якими позивач обґрунтувала позовні вимоги.
Розгляд справи проведено за відсутності її учасників, які про дату, час і місце розгляду справи сповіщалися належним чином.
Від представника Одеської міської ради – Старостіна О.С. до апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином. 
Від інших учасників справи заяв, клопотань не надійшло.
Відзиву на апеляційну скаргу до суду не надійшло.
Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19: 1, на всій території України установлено карантин.
Рада суддів України рекомендувала у період карантину встановити особливий режим роботи судів України, а саме: роз`яснити громадянам можливість відкладення розгляду справ у зв`язку із карантинними заходами (Лист Ради суддів України від 16.03.2020 р., адресований Верховному Суду, Вищому антикорупційному суду, місцевим та апеляційним судам).
Пунктами 1, 5 розпорядження Голови Одеського апеляційного суду від 16.03.2020 року, зі змінами внесеними згідно із розпорядженнями Голови Одеського апеляційного суду за №3 від 02.04.2020 року та за №4 від 08.04.2020 року «Про тимчасові заходи з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену короновірусом COVID-19» передбачено, що тимчасово, на час установлення на території України карантину, зупиняється розгляд справ у відкритих судових засіданнях за участю учасників судового процесу та припинено їх пропуск до залів судових засідань на час вжитих заходів. Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Вказане розпорядження видано з метою забезпечення здійснення правосуддя Одеським апеляційним судом, забезпечення доступу громадян до правосуддя під час дії установленого державою карантину.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи строки розгляду справи (розгляд справи було відкладено шість разів), баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, освідомленість її учасників про розгляд справи, створення апеляційним судом умов для реалізації учасниками справи принципу змагальності, відсутність відзиву, наявність у справі достатніх матеріалів для розгляду справи, колегія суддів ухвалила клопотання представника Одеської міської ради – Старостіна О.С. про відкладення розгляду справи вважати таким, що не підлягає задоволенню, справу розглянути за відсутності її учасників.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши докази, що стосуються фактів, на які апелянт посилається в апеляційній скарзі, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при постановленні рішення, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. ч. 1, 2, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково наданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтями 5, 12, 13, 81, 83 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються яка на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити.
Колегія суддів не погоджується з вищезазначеними висновками суду першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції на підставі наявних у справі, наданих сторонами і досліджених судом доказів невірно встановив обставини по справі, дійшов неправильного вищезазначеного висновку про задоволення вищевказаного позову. Висновки суду не відповідають обставинам справи, вимогам норм матеріального (ст. ст. 11, 15, 328, 392 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 263, 264 ЦПК України) права. 
На підставі наявних у справі, наданих її учасниками та досліджених судом доказів встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Горище, загальною, площею - 36,40 кв. м., що розташоване у будинку АДРЕСА_1 , на момент звернення до суду з вищенаведеним позовом, належало на праві сумісної власності позивачці, як власниці квартири АДРЕСА_2 та відповідачам.
Як вбачається з заяв сусідів вказаного будинку вони не заперечували проти задоволення вищевказаного позову.
Між учасниками справи виникли правовідносини щодо визнання права власності.
Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес.
Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.
При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист – це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України.
Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.
Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів.
Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності.
Отже, враховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності – це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 ЦК України.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України, зокрема, у постановах: від 05 лютого 2014 року у справі № 6-131цс13, від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15. Від вказаної вище правової позиції в подальшому не було відступлено Верховним Судом, що знаходить своє підтвердження у постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі №2-4288/06.
Частиною 5 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Згідно з частини 4 стаитті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності скасування оскаржуваного заочного рішення суду першої інстанції є обґрунтованими, оскільки у позивачки право власності на спірне нерухоме майно на час звернення до суду з вищенаведеним позовом в установленому законом порядку не виникло. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про можливість задоволення вищенаведених вимог про визнання права власності.
Отже, колегія суддів вважає за необхідне скасувати оскаржуване заочне рішення та відмовити у задоволенні вищенаведеного позову.
Таким чином, апеляційна скарга представника Одеської міської ради – Поповської І.П. є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374, пунктів 3, 4 статті 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.
Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми процесуального права, неправильно застосовано норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні вищенаведеного позову, за вищевказаного обґрунтування.
Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином, необхідно змінити розподіл судових витрат.
Керуючись статтями 133, 141 ЦПК України, підлягають стягненню з позивачаки на користь Одеської міської ради понесені останньою та документально підтверджені судові витрати, а саме судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги у загальному розмірі – 76,50 грн. (а. с. 85).
Відповідно до ч. 2 ст. 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього кодексу. 
Згідно з частин 4, 5 статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Керуючись ст. ст. 265, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

постановив:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради, подану представником ОСОБА_8 Інною ОСОБА_9 , - задовольнити.

Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 12 вересня 2007 року- скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , Одеської міської ради про визнання права власності – відмовити.

Здійснити перерозподіл судових витрат.
Стягнути на користь Одеської міської ради (ідентифікаційний код юридичної особи – 26597691) з ОСОБА_1  (реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1 ) судовий збір у загальному розмірі – 76 (сімдесят шість) гривень 50 копійок.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у випадках, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02 липня 2020 року. 

Головуючий суддя: А. П. Заїкін 

Судді: С. О. Погорєлова 

О. М. Таварткіладзе