ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 вересня 2020 року           справа №360/2282/20 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: головуючого судді Міронової Г.М., суддів: Гайдара А.В., Геращенка І.В.,   розглянув   в порядку письмового провадження апеляційну скаргу    ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 р. (у повному обсязі складено 22 липня 2020 року у м. Сєвєродонецьк) у справі  № 360/2282/20 (головуючий І інстанції суддя І.О. Свергун)  за позовом   ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2  до  Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області     про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
     
                                                  ВСТАНОВИВ:

Позивач  12.06.2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати дії відповідача протиправними та зобов`язати поновити виплату пенсії позивачу з червня 2019 року (а.с. 1-4).  
Рішенням  Луганського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020  року у справі № 360/2282/20   у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі (а.с. 79-82).
Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій  просив  скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що нормами Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» наявність рішення суду про визнання особи недієздатною не передбачено. Діючим законодавством Держави Ізраїль не передбачено визнання у судовому порядку особи недієздатною.
Крім того,  Україна приєднана 10.01.2002 року до країн - учасниць Гаазької Конвенції від 1961 року, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів.
Відповідно до статті 1 Конвенції відміна вимоги легалізації іноземних документів поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.  Згідно з Конвенцією офіційними документами вважаються:   документи, які надходять від органу чи посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які надходять від органів прокуратури, секретаря суду чи судового виконавця.
Таким чином, вважає, що позивачем були надані усі необхідні документи для поновлення виплати пенсії.
Позивач подав заяву про розгляд справи за її відсутності.
Представник відповідача в судове засідання не прибув, про розгляд справи повідомлений належним чином.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України справу розглянуто в порядку письмового провадження.
Відповідно до вимог ч. 1  ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судами  першої  та апеляційної інстанцій встановлено, що   ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 07.11.1985 було призначено виплату пенсії (а.с. 65).
23.10.2001 ОСОБА_2 звернулася до УПСЗН з заявою, в якій просила зняти з обліку її пенсійну справу та провести виплату за 6 міс. наперед, у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання в Ізраїль (а.с. 66).
За текстом копії розпорядження УПФУ в м. Сєвєродонецьку від 07.02.2014 № 958 виплату пенсії ОСОБА_2 поновлено з 07.10.2009 на виконання судового рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області у справі № 2-а-2616/2011 (а.с. 67, 68 зв.бік).
З довідки УПФУ в м. Сєвєродонецьку від 02.07.2020 № 4119 вбачається, що з червня 2019 року виплату пенсії ОСОБА_2 припинено, остання виплата пенсії відбулася в травні 2019 року в розмірі 3302,19 грн. (а.с. 77).
ОСОБА_1 звернулася до УПФУ в м. Сєвєродонецьку з оригіналом заяви від 05.03.2020 про поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 , легалізованою печаткою апостиль за № 340/2020, до якої було додано нотаріально завірене та легалізоване печаткою апостиль за № 382/2020 свідоцтво про життя ОСОБА_2 , копію рішення суду 30279-06-19 від 14.06.2019 про призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 (оригінал було спрямовано на адресу управління листом від 02.12.2019) (а.с. 8-11, 12-13, 26-27).
Листом від 21.04.2020 УПФУ в м. Сєвєродонецьку повідомило ОСОБА_1 про те, що рішення суду зі справ сім`ї міста Петах-Тиква від 13.08.2019 не має юридичної сили на території України. Оскільки рішення суду про визнання ОСОБА_2 недієздатною та призначення над нею опікуна до органу ПФУ не надавалось, підстави для поновлення виплати пенсії ОСОБА_2 за заявою від 09.04.2020 без особистого звернення ОСОБА_2 до УПФУ в м. Сєвєродонецьку відсутні (а.с. 24).  
Спірним у даній справі є правомірність дій відповідача щодо відмови у поновленні виплати пенсії позивачу.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, як на правову підставу послався на норми ст.ст. 471, 472 ЦК України, вважаючи, що  рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 Цивільного Кодексу України. При цьому суд першої інстанції не дав належної правової оцінки аргументу позовної заяви про застосування Гаазької Конвенції  від 5 жовтня 1961 року.
Колегія суддів  не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо   відмови у задоволені  позовних вимог  з огляду на наступне.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.  Тобто, право на отримання пенсії є конституційним правом громадян України.
Частиною 3 статті 2 Протоколу № 4 Конвенції про захист прав і основних свобод людини визначено, що кожна людина має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну.
За змістом  ч. 2 ст. 2 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Таким чином, кожен громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вільний вибір свого місця проживання, зі збереженням усіх конституційних прав, в тому числі, і права на пенсійне забезпечення.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначені    Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-IV (далі - Закон № 1058).
Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009, пункт 2 частини 1 статті 49, друге речення статті 51 Закону № 1058 щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Зазначені положення Закону № 1058 втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 07.10.2009.
Як вказано в Рішенні № 25-рп/2009 від 07.10.2009, оспорюваними нормами Закону № 1058 держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, - в Україні чи за її межами.
Крім того, як окреслив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі "Пічкур проти України", яке набрало статусу остаточного 07.02.2014, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Тобто, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 від 07.10.2009 щодо неконституційності положень пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058, громадяни України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон користуються правами на призначення пенсії на рівні з тими громадянами України, які проживають на території України.
Отже, проживаючі в Ізраїлі, громадяни України, мають такі ж самі конституційні права, як й інші громадяни України, оскільки Конституція України та пенсійне законодавство України не допускають обмеження права на соціальний захист, зокрема права на отримання пенсії за ознакою місця проживання. 
ОСОБА_2 звернулась до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до УПФУ в м. Сєвєродонецьку, в якому просила визнати дії відповідача щодо невідновлення виплати пенсії та відповідь-відмову відповідача від 27.03.2011 неправомірними та зобов`язати відповідача відновити виплату пенсії ОСОБА_2 , починаючи з 07.10.2009. Постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.09.2011 у справі № 2а-2616/11/1227 позовні вимоги задоволено. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.10.2013 постанову Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.09.2011 залишено в силі.
Відтак, постановою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 22.09.2011 у справі № 2а-2616/11/1227, встановлено, що ОСОБА_2 як громадянка України має право на виплату призначеної їй пенсії. 
У подальшому виплату пенсії було припинено у зв`язку з закінченням терміну дії довіреності.
Як на підставу для відмови в поновленні виплати пенсії відповідач посилається на те, що рішення суду зі справ сім`ї міста Петах-Тиква від 13.08.2019 не має юридичної сили на території України.
Статтею 44 Закону України від  09 липня 2003 року № 1058-IV "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"   встановлено порядок звернення за призначенням (перерахунком) пенсії, відповідно до якого  заява про призначення (перерахунок) пенсії та необхідні документи подаються до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженій особі в порядку, визначеному правлінням Пенсійного фонду за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах трудових відносин, соціального захисту населення, особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально.
Частиною п`ятою статті 45 цього Закону визначено, що документи про призначення (перерахунок) пенсії розглядає територіальний орган ПФУ та не пізніше 10 днів з дня їх надходження приймає рішення про призначення (перерахунок) або про відмову в призначенні (перерахунку) пенсії.
Питання щодо подання та оформлення документів для призначення пенсій урегульовано Порядком подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженим постановою правління ПФУ 25 листопада 2005 року № 22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 року за № 1566/11846).
За приписами пункту 1.5 Порядку № 22-1 заява про переведення з одного виду пенсії на інший, про перерахунок пенсії, про виплату пенсії у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання за кордон, поновлення виплати пенсії, про припинення перерахування пенсії на банківський рахунок та отримання пенсії за місцем фактичного проживання, про виплату частини пенсії на непрацездатних членів сім`ї особи, яка перебуває на повному державному утриманні, про виплату пенсії за довіреністю, термін дії якої більше одного року, через кожний рік дії такої довіреності, подається пенсіонером особисто або його законним представником до органу, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, а пенсіонерами, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів Російської Федерації, - до органу, що призначає пенсію, визначеного Пенсійним фондом України. При цьому у заяві про виплату частини пенсії непрацездатним членам сім`ї особи, яка знаходиться на повному державному утриманні, вказується адреса одержувача цієї частини пенсії.
Поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Отже, передбачено можливість подачі заяви як особисто пенсіонером, так і його уповноваженим представником, при цьому відсутні вказівки на те, що останній повинен звертатися до органу ПФУ особисто та позбавлений можливості надіслати заяву та належні документи поштою. 
Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 20.02.2018 у справі № 757/12134/14-а.
До заяви опікуна (піклувальника) додається: копія рішення органу опіки та піклування про встановлення опіки чи піклування або відповідне рішення суду; батьків-вихователів додається угода про організацію діяльності дитячого будинку сімейного типу (п. 2.9 Порядку).
Матеріалами справи підтверджено, що заяву про поновлення виплати пенсії підписано представником позивача Коган О.Л., тобто до УПФУ в м. Сєвєродонецьку звернувся представник позивача, надавши при цьому рішення мирового суду міста Петах-Тиква від 14.06.2019 у справі № 30279-06-19 з проставленим апостилем, яким надано тимчасовий наказ на термін в один рік на призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів визнання на території України рішення мирового суду міста Петах-Тиква від 14.06.2019 року у справі № 30279-06-19, яким надано тимчасовий наказ на термін в один рік на призначення пані ОСОБА_1 , опікуном пані ОСОБА_2 в порядку, визначеному Главою 2 Розділу IX Цивільного процесуального кодексу України.
Суд апеляційної інстанції з зазначеним висновком суду першої інстанції не згоден з огляду на наступне.
Законом України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 р. № 2933-ІІІ, що набув чинності з 22.12.2003 р., Україна приєдналася до Конвенції  (так звана Гаазька Конвенція). 
За змістом статті 1 Конвенції відміна вимоги легалізації іноземних документів поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави.
Згідно з Конвенцією офіційними документами вважаються:
1) документи, які надходять від органу чи посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які надходять від органів прокуратури, секретаря суду чи судового виконавця;
2) адміністративні документи;
3) нотаріальні акти;
4) офіційні написи, зроблені на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні написи про реєстрацію документа чи факту, який мав місце на певну дату, та офіційні й нотаріальні завірення підписів.
Апостиль (apostille) - стандартизований сертифікат чи штамп, який ставиться на документах або оформляється у вигляді додатка до документа. Документи, які завіряються таким чином, не потребують додаткової легалізації, причому їх визнавати зобов`язані на будь-якому державному рівні в державах, які приєдналися до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. 
Тобто, документи цих країн мають бути лише апостилізовані. Апостилізовані документи відміняють вимоги легалізації іноземних офіційних документів.
Дія Конвенції поширюється на документи про освіту, соціальний стан, трудовий стаж, свідоцтва про перебування живими, довідки, довіреності, судові рішення та матеріали про громадські, сімейні та кримінальні справи. Апостиль проставляється на статутах та впорядкованих документах, патентній та іншій документації, що надходить від органу державної влади (свідоцтвах про реєстрацію, ліцензіях тощо).
Таким чином, оскільки позивачем було надано до відповідача рішення суду зі справ сім`ї міста Петах-тиква Держави Ізраїль від 21 червня 2020 року з проставленим апостилем, яким надано тимчасовий наказ на термін в один рік на призначення ОСОБА_1 опікуном ОСОБА_2 ,  то у відповідача відсутні підстави щодо відмови  поновити виплату пенсії позивачеві.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає необхідним задовольнити позовні вимоги  у повному обсязі, а саме: визнати   дії відповідача про відмову у поновленні виплати пенсії протиправними та зобов`язати поновити виплату пенсії позивачу з 1 червня 2019 року. 
У статті 19 Конституції України відбито, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
За приписами ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок  щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. І відповідачем  не доведено, що, у даних правовідносинах він діяв правомірно, відмовляючи у поновленні виплати пенсії позивачу.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є цілком слушними з правової точки зору, тому позовні вимоги  підлягають задоволенню у повному обсязі.
Згідно ч. 1 ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 4) неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статями  272, 287,  308,  311, 315, п. 2, 4 ч. 1 ст. 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,
                                        
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу     ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2  на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 р.  -  задовольнити.
Рішення  Луганського окружного адміністративного суду від 22 липня 2020 р.   у справі  № 360/2282/20  -  скасувати.
Прийняти нову постанову.
Позовні вимоги    ОСОБА_1 в інтересах недієздатної ОСОБА_2  до  Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії   - задовольнити.
Визнати дії Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області   щодо  відмови у поновленні виплати пенсії ОСОБА_2  з 1 червня 2019 року протиправними.
Зобов`язати Управління Пенсійного фонду України в м. Сєвєродонецьку Луганської області поновити   ОСОБА_2  виплату пенсії з 1 червня 2019 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та не  підлягає касаційному оскарженню крім  випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 21 вересня 2020 року.         

Колегія суддів                                                                            Г.М. Міронова 

                                                                                                              А.В. Гайдар 
                                                                                                                      
                                                                                                              І.В. Геращенко