ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року	Львів	Справа № 1.380.2019.006511 пров. № А/857/2815/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача:                                                  Гінди О.М.,
суддів:                                                                        Зверухи О.Б., Качмара В.Я.,                    
за участю секретаря судових засідань -                     Михальської М.Р.,
представника відповідача -                                        Кісіль Р.Л.,
розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року (головуючий суддя: Брильовський Р.М., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправною і скасування вимоги про сплату боргу, -

встановив:

ОСОБА_1 , 05.12.2019 звернулася до суду з позовом, в якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 № Ф-6393-55 на суму 26539,26 грн.
Обґрунтовує позов тим, що 28.11.2019 отримала спірну податкову вимогу про сплату боргу (недоїмки) по сплаті єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 26539,26 грн за період з 2018 по 2019 роки. Позивачка вважає вказану вимогу протиправною, оскільки з 03 серпня 2015 року працює у АО «Раціо Легіс» на посаді адвоката, індивідуальною професійною діяльністю не займається, а усі передбачені законодавством податки, у тому числі ЄСВ за неї сплачує її роботодавець. На переконання позивача, висновки відповідача про те, що позивач повинна сплатити ЄСВ незалежно від того, чи платить за неї роботодавець вказаний податок чи ні, є хибними.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року позов задоволено.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає таке є необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати рішення суду першої інстанції та винести нове, яким в задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, покликається на те, що оспорювана вимога винесена правомірно, оскільки позивачка здійснює незалежну професійну діяльність, а тому враховуючи вимоги п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування»  від 08 липня 2010 року за № 2464-VI, є платником єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Представник відповідача Кісіль Р.Л., у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в апеляційній скарзі. Просить апеляційну скаргу задовольнити, а судове рішення скасувати.
Позивачка у судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, її участь в судовому засіданні обов`язковою не визнавалась. Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України її неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволеною бути не може з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що 06.07.2005 ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 1088.
ОСОБА_1 взята на облік у контролюючих органах 28.10.2005 за № 353. Перебуває на обліку у Городоцькому управлінні Головного управління ДПС у Львівській області з 07.10.2014.
Із записів наявних у  трудовій книжці № НОМЕР_1 , ОСОБА_1  прийнята на посаду адвоката у АО «Раціо Легіс» відповідно до наказу № 4/к від 31.07.2015.
Відповідно до довідки АО «Раціо Легіс» від 03.12.2019 № 03/12 ОСОБА_1 працює у АО «Раціо Легіс» на посаді адвоката з 03.08.2015.
Згідно з довідкою АО «Раціо Легіс» від 04.12.2019 № 04/12, з 03.08.2015 АО «Раціо Легіс» здійснює сплату податків, зокрема військового збору, податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску із заробітної плати ОСОБА_1 
ГУ ДПС у Львівській області, 13.11.2019 сформовано вимогу № Ф-6393-55 про сплату боргу (недоїмки), якою ОСОБА_1 повідомлено, що станом на 31.10.2019 заборгованість зі сплати єдиного внеску становить 26539, 26 грн.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за неї у період, за який сформована оскаржувана вимога, нараховував та сплачував роботодавець у розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як особою, що має право провадити адвокатську діяльність.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне
Відповідно до пп.  14.1.226  п.  14.1  ст.  14 Податкового кодексу України  (далі -  ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.
Підпункт  14.1.195  п.  14.1  статті.  14 ПК України  дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.
Згідно із п. 2 ч. 1  ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 5 липня 2012 року № 5076-VI (далі Закон № 5076-VI)   адвокатська діяльність - незалежна професійна діяльність адвоката щодо здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Відповідно до ч. 3  ст. 4 Закону № 5076-VI,  адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
Згідно п. 2 ч. 1  ст. Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2020 № 2464-VI (далі - Закон № 2464-VI)  єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до  ст. 2 Закону № 2464-VI  його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим  Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим  Законом  визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Згідно з абз. 2 п. 1 ч. 1 ст. 4   Закону № 2464-VI,  платниками єдиного внеску є роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Пунктом 5 ч. 1  ст. 4 Закону № 2464-VI,  до платників єдиного внеску віднесено також осіб, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.
Відповідно до абз. 1 п. 1 та п. 2 ч. 1  ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:
для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;
для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої  статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Проаналізувавши вищенаведені норми права, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що платниками єдиного соціального внеску є самозайняті особи, зокрема, адвокати, які здійснюють адвокатську діяльність індивідуально. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою, зокрема, незалежної професійної адвокатської діяльності індивідуально та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Тобто, саме дохід особи від такої діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можливо зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
У свою чергу, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення незалежної професійної діяльності, яку особа фактично не здійснює,  Законом № 2464-VI  не врегульовано.
З системного аналізу вищенаведеного, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що особа, яка провадить незалежну професійну діяльність, зокрема адвокатську, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу    лише за умови, що така особа не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа є найманим працівником), така особа є застрахованою і платником єдиного внеску за неї є її роботодавець, а мета збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування досягається за рахунок його сплати роботодавцем.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 160/3114/19.
Щодо покликання апелянта на те, що позивачка, яка перебуває на обліку в контролюючого органу, має свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та одночасно перебуває у трудових відносинах в межах цієї діяльності, спричиняє подвійну сплату єдиного соціального внеску безпосередньо особою та роботодавцем, то суд апеляційної інстанції не бере до уваги вказані покликання, оскільки такі суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Крім цього, слід зазначити, що наявність у позивача свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю лише посвідчує право адвоката на здійснення професійної діяльності, однак не є доказом здійснення адвокатської діяльності та отримання від такої діяльності доходу.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно матеріалів справи ОСОБА_1 з 03.08.2015 по теперішній час працює на посаді адвоката в Адвокатському об`єднанні «Раціо Легіс», відповідно до наказу № 4/к від 31.07.2015, що підтверджується довідкою від 03.12.2019 № 03/12 та копією трудової книжки № НОМЕР_1 .
Адвокатське об`єднання «Раціо Легіс» у довідці від 04.12.2019 № 04/12 підтвердило, що з 03.08.2015 здійснює сплату податків, зокрема військового збору, податку з доходів фізичних осіб та єдиного соціального внеску із заробітної плати ОСОБА_1 .
Таким чином, доказами наявними в матеріалах справи підтверджується, що з 2015 року ОСОБА_1 є найманим працівником, оскільки працює в Адвокатському об`єднанні «Раціо Легіс» і саме роботодавець, у період за який сформовано вимогу № Ф-6393-55 про сплату боргу (недоїмки), сплачував за позивача єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірах визначених чинним законодавством.
З викладених підстав, суд апеляційної інстанції не бере до уваги докази долучені до апеляційної скарги, а саме витяги з сайту «Судова влада» про те, що позивачка здійснює незалежну професійну діяльність, як самозайнята особа.
Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що позов необхідно задовольнити, а вимога про сплату боргу (недоїмки) від 13.11.2019 № Ф-6393-55 підлягає скасуванню, оскільки позивач перебуває у трудових відносинах, як найманий працівник, з Адвокатським об`єднанням «Раціо Легіс», яке сплачує за позивачку єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування.
Апеляційна скарга Головного управління ДПС у Львівській області не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Керуючись ст. ст. 313, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд -

постановив:

апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Львівській області залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 січня 2020 року у справі № 1.380.2019.006511 - без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	В. Я. Качмар  	
Повне судове рішення складено 28.09.2020.