ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.06.2020 року                              м.Дніпро                             Справа №  904/1015/20

Центральний  апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Чус О.В.  - доповідач        
судді: Кощеєв І.М., Іванов О.Г.
секретар судового засідання Охота В.В.

Представники сторін в судове засідання не з`явились про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. 

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Нікопольської міської ради на ухвалу  господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020, повний текст ухвали складено 26.02.2020, суддя Манько Г.В., у справі  № 904/1015/20

за позовом Нікопольської міської ради 
до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області
за участю третьої особи без самостійних позовних вимог на стороні позивача Червоногригорівської селищної ради 
про скасування наказу та акту прийманя-передачі земельної ділянки,  -

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та рішення суду.
Нікопольська міська Рада Дніпропетровської області звернулася до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та просить:
- скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 17.01.2020 № 4-851/15-20-СГ в частині передачі земельної ділянки: кадастровий номер 1211600000:01:027:0016, площа 176,4506 га в комунальну власність територіальної громади с. Придніпровське в особі Червоногригорівської селищної ради (код ЄДРПОУ 04338434); 
- скасувати акт приймання-передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення із державної власності у комунальну власність від 17.01.2020 б/н, видавник: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області та Червоногригорівська селищна об`єднана територіальна громада, в частині передачі земельної ділянки: кадастровий номер 1211600000:01:027:0016, площа 176,4506 га із державної в комунальну власність територіальної громади с. Придніпровське в особі Червоногригорівської селищної ради.
Нікопольська міська Рада Дніпропетровської області звернулася до суду з заявою   про забезпечення позову та просить заборонити вчиняти будь-які реєстраційні дії, визначені Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", щодо об`єкту нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер 1222986000:01:027:0016, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2002730312229.
Позивачу у вказаній заяві посилається на те, що невжиття заходів до забезпечення позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.
Ухвалою  господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 у справі  в задоволенні заяви Нікопольської міської ради про вжиття заходів до забезпечення позову  відмовлено. 
Ухвала Господарського суду обґрунтована тим, що дослідивши надані  докази господарський суд дійшов висновку, що на теперішній час, відсутні підстави для вжиття заходів забезпечення позову, передбачених приписами ст.ст.136, 137 Господарського процесуального кодексу України. 
Доводи та вимоги апеляційної скарги.
Не погодившись з ухвалою Господарського суду, позивач звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, якою просить суд скасувати оскаржувану ухвалу та прийняти нову ухвалу про забезпечення позов згідно заяви позивача від 10.02.2020 №1/1, розгляд справи здійснити за участю представника позивача, вирішити питання про розподіл судових витрат. 
Зокрема скаржником зазначено, що місцевий суд не навів причин (мотивів) відхилення обґрунтувань відповідної заяви, що є порушенням та недотриманням вищезазначених імперативних норм процесуального права: ст.ст. 86,  236 ГПК України.
Як зазначено скаржником, наслідком розгляду справи судом та винесення рішення буде здійснення відповідних реєстраційних дій щодо земельної ділянки як об`єкта цивільних прав (на підставі рішення суду).
Отже, у випадку вчинення реєстраційних дій відносно спірної земельної ділянки за час розгляду справи (винесення рішення та набрання ним законної сили) - у майбутньому скасувати право власності за Третьою особою буде неможливо, так як доведеться скасовувати (також в судовому порядку) всі інші (подальші) реєстраційні дії щодо речових прав на земельну ділянку (весь подальший ланцюжок правочинів щодо земельної ділянки).
Тому, за даних обставин скаржник вважає, що невжиття заходів забезпечення вказаного позову може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому (після його винесення та набрання ним законної сили), так як за час вирішення справи по суті щодо спірної земельної ділянки можуть вчинятися будь-які реєстраційні дії, об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку кадастровий номер 1222986000:01:027:0016 може бути відчужено (надано у власність третім особам, які будуть вважати себе добросовісними набувачами).
У випадку задоволення позову, і якщо за час розгляду справи на спірну земельну ділянку буду переоформлено право власності і внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, то поновити порушене право Позивача (право власності на землю) буде складно чи фактично неможливо.
Тобто, забезпечення позову по даній справі на час її розгляду (до набрання рішенням законної сили), на думку скаржника, буде дієвим та є необхідним задля попередження вчинення дій, спрямованих на вчинення будь- яких реєстраційних дій щодо спірної земельної ділянки до вирішення справи по суті, прийняття рішення та набрання ним законної сили. 
Більше того, як зауважено скаржником, що забезпечення позову не буде тотожним із задоволенням позову по суті.
На підставі наведеного, беручи до уваги всі об`єктивні обставини в сукупності, скаржник вважає, що ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нової ухвали - про задоволення заяви про забезпечення позову.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті.
Ухвалою до Центрального апеляційного господарського суду  від 23.03.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Нікопольської міської ради на ухвалу  господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 у справі  №904/1015/20. Призначено справу до розгляду на 21.04.2020 на 12-00 годин.
У зв`язку з   встановленням тимчасово на період з 18 березня на період дії карантинних заходів на території України особливого режиму роботи Центрального апеляційного господарського суду на виконання Постанови Кабінету міністрів України № 211 від 11 березня 2020 року "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", враховуючи   Рекомендації Ради суддів України викладені у листі № 9рс-186/20 від 16 березня 2020 року, на виконання   рішення зборів суддів Центрального апеляційного господарського суду №1 від 17.03.2020 та №3 від 31.03.2020 року, зазначено, що судове засідання для розгляду справи №904/1015/20 буде призначено додатково ухвалою суду, яку буде направлено на адресу сторін.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 22.05.2020 розгляд справи №904/1015/20 призначений у судовому засіданні на 30.06.2020на 14.00 год.
У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Кузнецової І.Л. у справі здійснено повторний автоматизований розподіл, за наслідками якого для розгляду справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Чус О.В. суддів  Кощеєва І.М., Іванова О.Г. та ухвалою від 30.06.2020 означена колегія прийняла справу до свого провадження.
30.06.2020р. у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст. 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Статтею 136 ГПК України  передбачено, що господарський суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених  статтею 137 цього Кодексу  заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
За змістом цієї норми обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.
Умовою застосування заходів до забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитися за кількістю або погіршитися за якістю на момент виконання рішення.
Відповідно до п. 1, 4 ч. 1  ст. 137 ГПК України  позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачу і знаходяться у нього чи в інших осіб та забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві, або виконувати щодо нього інші зобов`язання.
Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції відзначає, що вирішуючи питання про забезпечення позову, господарський суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.
Заходи до забезпечення позову повинні бути співрозмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвідношення господарським судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.
Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.
Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.
Обрані заходи до забезпечення позову не повинні мати наслідком повного припинення господарської діяльності суб`єкта господарювання, якщо така діяльність, у свою чергу, не призводитиме до погіршення стану належного відповідачеві майна чи зниження його вартості.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.
Аналіз змісту наведеного вище свідчить, що забезпечення позову є засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових актів.
Суд апеляційної інстанції вказує, що оскільки позивач звернувся до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення, у разі їх задоволення, не вимагатиме примусового виконання, у цьому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття зазначених заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.
При цьому в таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, зокрема, чи зможе позивач їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.
Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених  статтею 73 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Таку правову позицію наведено Верховним Судом у постанові від 14.06.2018р. по справі №910/361/18.
Так, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з останньою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених  ст. 74 ГПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.
Колегія суддів зауважує, що законом не визначається перелік відповідних доказів, які повинна надати особа до суду під час звернення з позовом про забезпечення позову, а тому суди у кожному конкретному випадку повинні оцінювати їх на предмет достатності, належності, допустимості та достовірності.
Згідно зі  статтею 73 ГПК України  доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування (стаття 76 ГПК України).
Як встановлено судом апеляційної інстанції, підставою вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, на думку заявника, слугує те, що невжиття заходів до забезпечення позову, а саме заборони вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкту нерухомого майна - земельної ділянки, може ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в майбутньому.
Проте, заявником не представлено суду належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст.76,  77,  79 ГПК України  в підтвердження побоювань щодо імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття визначених заявником    заходів забезпечення позову, не підтверджено вчинення відповідачем дій або наміру вчинення дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі та мали б негативні наслідки    для позивача, тоді як забезпечення позову не може ґрунтуватись лише на припущеннях заявника щодо можливості вчинення певних дій відповідачів у майбутньому.
Колегія суддів наголошує, що при вирішенні питання щодо    застосування заходів до забезпечення позову значущим є саме доведеність заявником фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову, чого у даному випадку позивачем не було дотримано.
Враховуючи те, що заява про вжиття заходів забезпечення позову ґрунтується на недостатньо обґрунтованих припущеннях заявника, ним не обґрунтовано належним чином необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу в розумінні ст.  ст. 76-78 ГПК України  в підтвердження фактів вчинення відповідачем дій, на які посилається заявник, або ж їх підготовку, що матиме загрози ефективному захисту порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача у разі невжиття судом обраного позивачем способу забезпечення позову, тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що доводи заявника про наявність підстав для забезпечення позову є необґрунтованими та передчасними.
Отже, виходячи із фактичних обставин справи, встановлених судом апеляційної інстанції, оцінивши обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, імовірності ускладнення чи унеможливлення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд ґрунтується на висновках, що їх зробив Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006). Зокрема, ЄСПЛ у своєму рішенні зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до частини 1  статті 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4  статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до  статті 276 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Зважаючи на вищенаведене, доводи апеляційної скарги не спростовують правомірні висновки суду першої інстанції на час прийняття оскаржуваної ухвали, відтак апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала Господарського суду, як прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, залишенню без змін. 
Судові витрати.
Відповідно до  статті 129 Господарського процесуального кодексу України  судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.
Керуючись ст. ст. 129, 275,  276, 281-283, 287-288  Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Нікопольської міської ради - залишити без задоволення.
Ухвалу  господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2020 у справі  №904/1015/20 -  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня її складення повного тексту.

Повний текст постанови складено   01.07.2020 року.

Головуючий суддя                                                                      О.В. Чус  

Суддя                                                                                          І.М. Кощеєв 

Суддя                                                                                          О.Г. Іванов