УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/6656/14-ц Головуючий у 1-й інст. Зосименко О. М. 
Категорія 83 Доповідач Григорусь Н. Й. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2020 року 
Житомирський апеляційний суд у складі:
головуючого судді   Григорусь Н.Й.,
суддів Талько О.Б., Шевчук А.М. 
секретаря судового засідання Бірюченка Д.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Житомирі цивільну справу №295/6656/14-ц заскаргою ОСОБА_1 на дії приватного виконавця Виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича,
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 22 січня 2020 року, яка постановлена суддею Зосименком О.М. у м. Житомирі,
встановив:
У січні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на дії приватного виконавця, просив визнати неправомірними дії приватного виконавця у ВП № 60549274 щодо прийняття постанови про опис та арешт квартири боржника від 15 листопада 2019 року, прийняття постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності – суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні ВП № 60549274 та скасувати вищевказані постанови й Акт опису та висновок суб`єкта оціночної діяльності ФОП ОСОБА_2 від 05 грудня 2019 року. 
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що описана і арештована приватним виконавцем Ковальським М.Р. квартира боржника є предметом іпотеки і звернення стягнення можливо лише на підставі рішення суду, виконавець не може передати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішення про стягнення заборгованості. 
Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 22 січня 2020 року у задоволенні скарги ОСОБА_1  відмовлено.
Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав до суду апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та скаргу задовольнити в повному обсязі. Вказує, що суд при вирішенні справи помилився щодо висновку про наявності у виконавця підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки у загальному порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження» без наявності відповідного рішення суду, тобто без дотримання порядку реалізації майна. А оскільки, дії приватного виконавця щодо звернення стягнення на його нерухоме майно є незаконними, то акт опису та висновок експерта про визначення ринкової вартості нерухомого майна підлягають скасуванню. Зазначає, що посилання районного суду на постанову Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі № 6-349цс16 є некоректними, оскільки норми права, які були застосовані у останній справі втратили чинність, а також висновки у даній справі є не загальною правовою позицією. 
Від приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Ковальського Максима Романовича надійшов до суду відзив, в якому вказує, що в ході виконання ВП № 0549274 він діявв рамках закону і в межах своїх повноважень, доводи боржника є недостовірними й не підтверджуються матеріалами справи. Апеляційну скаргу він вважає безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі.
Ухвалою суду від 21.05.2020 до участі у розгляді справи залучено приватного виконавця виконавчого округу Житомирської області Волкову Є.О. на підставі ч. 3 ст. 450 ЦПК України (а.с. 202)
Сторони в судове засідання не з`явилися, про слухання справи були повідомлені належним чином. Від приватного виконавця Ковальського М.Р. та приватного виконавця Волкової Є.О. надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Від скаржника ОСОБА_1 вкотре (08.04.2020, 20.05.2020, 22.06.2020, 12.08.2020) надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із оголошеним карантином. Ураховуючи неодноразові відкладення судових засідань та з метою дотримання розумних строків, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних матеріалів, що відповідає положенням ст. 372, ст. 450 ч. 2 ЦПК України та з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідеміологічних заходів», що свідчить про усунення перешкод у реалізації учасниками справи своїх процесуальних обов`язків. Окрім того, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основної передумовою для якого є не відсутність сторін у судовому засіданні, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що за заявою стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи», постановою приватного виконавця Ковальського М.Р. від 08 листопада 2019 року відкрито виконавче провадження на підставі виконавчого листа № 295/6656/14-ц, виданого 03 березня 2016 року Богунським районним судом м. Житомира у справі № 295/6656/14-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості з останніх на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором № Ф-1 від 04 січня 2008 року станом на 25 березня 2014 року у розмірі 139 330,22 грн, яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 114 986,30 грн, заборгованість за відсотками в розмірі 22 971,00 грн, пені за несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі 1 372,92 грн та стягнення судових витрат в розмірі 1 393,30 грн. 
Постановою приватного виконавця Виконавчого округу Житомирської області Ковальського М.Р. від 08 листопада 2019 року накладено арешт все рухоме та нерухоме майно боржника, в тому числі на квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яка згідно договору іпотеки від 04 січня 2008 року передана скаржником в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № Ф-1 від 04 січня 2008 року. 
ТОВ «Кредитні ініціативи», згідно витягу з Державного реєстру іпотек від 11 листопада 2019 року, є іпотекодержателем даної квартири та стягувачем за вищевказаним кредитним договором. 
Постановою приватного виконавця Ковальського М.Р. від 15 листопада 2019 року у ВП № 60549274 квартиру АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , описано та арештовано.
Постановою приватного виконавця Ковальського М.Р. від 03 грудня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності призначено для участі у виконавчому провадженні ВП № 60549274 ФОП ОСОБА_2 , та в подальшому ним надано висновок про ринкову вартість квартири АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 , яке сторонам виконавчого провадження направлено повідомленням № 3610 від 23 грудня 2019 року.
Відмовляючи у задоволенні скарги ОСОБА_1 суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Кредитні ініціативи» є одночасно стягувачем за кредитним договором № Ф-1 від 04 січня 2008 року та іпотекодержателем квартири АДРЕСА_1 , яку ОСОБА_1 було передано в іпотеку в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору № Ф-1 від 04 січня 2008 року, у боржника відсутнє будь-яке інше майно, на яке можна першочергово звернути стягнення, а приватний виконавець описуючи та накладаючи арешт на майно боржника діяв в межах наданих йому повноважень, оцінка майна оскаржується боржником лише з підстав, що виконавець не міг описувати та арештовувати іпотечне майно.
Колегія суддів вважає такі висновки правильними з огляду на наступне. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи (у тому числі державні виконавці) зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
У статті 447 ЦПК України визначено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Примусове виконання рішень судів та інших органів здійснюється в порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».
Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження»  передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження», заходами примусового виконання рішень є звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.
Статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право: накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.
Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника визначено статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Положеннями ч. 1 ст. 48 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.
Частиною 7 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».
Відповідно до ст. 55 Закону, не допускається звернення стягнення на майно, зазначене в Додатку до цього Закону.
Тобто, на майно, яке перебуває в іпотеці та не входить до переліку видів майна, на яке не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, допускається звернення стягнення на майно, яке полягає, зокрема, в його арешті та примусовій реалізації.
Отже, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та може накладатись державним виконавцем шляхом  винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника (ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження»).
За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки передбачений у розділі V Закону України «Про іпотеку».
Зокрема, частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.
Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».
Закон України «Про виконавче провадження» встановлює право  звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури примусового виконання рішення суду про стягнення боргу без  судового рішення про  звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об`єкти нерухомості.
Статтею 51 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя.
Отже, норми Закону України «Про виконавче провадження» встановлюють право виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов`язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».
Аналогічне положення містяться в постанові Верховного Суду від 06.06.2018 по справі № 405/2299/15-ц та у постановах Верховного суду України від 28.09.2016 по справі № 6-1680цс16 та по справі № 6-238 цс14 від 04.02.2015.
Виконавчі дії з реалізації предмета іпотеки, на яке звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводяться за спеціальним порядком відповідно до статті 41 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. У той самий час, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».
Зазначені скаржником підстави визнання дій державного виконавця протиправними та скасування постанови про опис та арешт майна боржника є такими, що не впливають на сутність правомірності проведення виконавчих дій по опису та арешту майна боржника, враховуючи те, що скаржником не заперечувався факт, що майно, яке підлягало опису та на яке було накладено арешт належить боржнику, а приватний виконавець, в свою чергу, зобов`язаний вживати всіх заходів для виконання рішення суду.
Крім того, накладення арешту на квартиру боржника, яка перебуває в іпотеці жодним чином не порушує права самого боржника.
Положеннями ч. 4, ч. 5 ст. 57 Закону України «про виконавче провадження» передбачено, що у разі якщо визначити вартість майна (окремих предметів) складно, виконавець має право залучити суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для проведення оцінки майна. Виконавець повідомляє про результати визначення вартості чи оцінки майна сторонам не пізніше наступного робочого дня після дня визначення вартості чи отримання звіту про оцінку. У разі якщо сторони не згодні з результатами визначення вартості чи оцінки майна, вони мають право оскаржити їх у судовому порядку в 10-денний строк з дня отримання відповідного повідомлення. Сторона вважається ознайомленою з результатами визначення вартості чи оцінки арештованого майна, якщо їй надіслано повідомлення про результати визначення вартості чи оцінки майна за адресою, зазначеною у виконавчому документі, або за місцем фактичного проживання чи перебування такої сторони, достовірно встановленим виконавцем. Оскарження в судовому порядку результатів визначення вартості чи оцінки майна не зупиняє передачі майна на реалізацію, крім випадків зупинення передачі майна на реалізацію судом.
Враховуючи, що виконавцем при винесенні постанови про опис та арешт майна боржника дотримано вимоги законодавства, а тому апеляційним судом не встановлено порушення державного виконавця під час призначення суб`єкта оціночної діяльності та реалізації арештованого майна.
Приватний виконавець надіслав копії постанов  учасникам виконавчого провадження, а тому відсутні підстави вважати, що боржника не було повідомлено про вчинення виконавчих дій.
Таким чином, колегія суддів дійшла до висновку, що приватний виконавець під час винесення постанови про опис та арешт майна боржника діяв у межах наданих йому повноважень, у спосіб та порядок, передбачений Законом України «Про виконавче провадження».
Вимоги про визнання незаконною та скасування постанови від 03 грудня 2019 року про призначення суб`єкта оціночної діяльності скаржник не заявляв, доказів, які б свідчили про його звернення до виконавця з відповідними заявами про незгоду з результатами визначення вартості майна зазначеного у даному звіті, не надав.
Таким чином, встановивши відсутність доказів протиправності дій державного виконавця щодо проведення у рамках виконавчого провадження оцінки нерухомого майна, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні скарги.
Інші доводи апеляційної скарги також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, а зводяться лише до переоцінки доказів.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Богунського районного суду міста Житомира від 22 січня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий                                              Судді

Повний текст виготовлено 14.08.2020.