Постанова
Іменем України
02 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 355/1284/18
провадження № 61-4649св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
позивач -Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року у складі судді Лисюка О. Д. та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Мазурик О. Ф., Стрижеуса А. М.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі -АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов обґрунтований тим, щовідповідно до укладеного договору № б/н від 01 грудня 2013 року ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. 
Відповідач підтвердивсвою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку (далі - Умови та Правила), які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, становить договір про надання банківських послуг. Відповідач зобов`язався щомісяця повертати заборгованість за кредитом, відсотки та інші витрати згідно з Умовами та Правилами. 
Банк виконав взяті на себе зобов`язання, проте  ОСОБА_1 зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 21 червня 2018 року має заборгованість у розмірі 16 377,34 грн, яка становить: 5 693,10 грн - заборгованість за кредитом; 2 269,62 грн - заборгованість за процентами; 7 158,56 грн - заборгованість за пенею, штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил: 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 756,06 грн - штраф (процентна складова). 
Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 01 грудня 2013 року у розмірі 16 377,34 грн та судові витрати.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанції 
Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, в позові відмовлено. 
Відмовивши в позові, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з  недоведеності позову, того, що позивач не надав до справи витяг з Умов та Правил підписаний позичальником, а також не довів, що під час підписання анкети - заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. Позивач не надав належні і допустимі докази відкриття на ім`я відповідача рахунку, видачі йому кредитної картки, її тип і строк дії, зарахування кредитних коштів на таку картку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року, просило скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове про задоволення позову.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
У квітні 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення є незаконними, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.
Суди не з`ясували всі обставини, що мають значення для справи. 
Суди не звернули уваги, що укладаючи кредитний договір, сторони за власним волевиявленням досягли істотних умов і власноручно його підписали, чим взяли на себе зобов`язання виконувати його належним чином. Позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну карту та користувався кредитним лімітом банку, що вбачається з розрахунку заборгованості. 
Відповідно до заяви відповідач зобов`язався виконувати Умови та Правила, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті банку. Відсутність підпису відповідача на Умовах та Правилах не вказує на те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. 
Суди не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, провадження № 61-3320св18. 
Аргументи інших учасників справи
Відзив на касаційну скаргу не надійшов. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у березні 2019 року, тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд першої інстанціївстановив, що АТ КБ «ПриватБанк» не надало суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та Правил надання банківських послуг, Правил надання послуг (виконання робіт) і Тарифів, щоб в сукупності із заявою підтверджує про наявність між сторонами договірних відносин про надання банківських послуг.
Позивач не надав доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку, виписки  із рахунку на підтвердження руху грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.
Наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01 лютого 2013 року не є належним та допустимим доказом наявності цивільно-правових відносин між сторонами у справі, оскільки за змістом є калькуляцією, якою позивач обґрунтовує розмір своїх вимог. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суди виходили з того, що позивач не надав до справи витяг з Умов та Правил підписаний позичальником, а також не довів, що під час підписання анкети - заяви відповідач був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами. Позивач не надав належні і допустимі докази відкриття на ім`я відповідача рахунку, видачі йому кредитної картки, її тип і строк дії, зарахування кредитних коштів на таку картку.
Суди, встановивши обставини справи, надали належну оцінку доказам та дійшли обгрунтованого висновку, що будь - яких доказів на підтвердження видачі банком відповідачу кредитної картки, зняття таких коштів відповідачем, відкриття рахунків на ім`я відповідача (виписки з особового рахунку, копії квитанції, меморіального ордеру тощо) позивач не надав. Незважаючи на те, що анкета - заява підписана відповідачем, у ній відсутні дані про те, яка банківська картка була оформлена, який кредитний ліміт встановлено, строк дії картки, дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта тощо.
Верховний Суд звертає увагу, що анкета - заява підписана відповідачем, проте в ній відсутня будь-яка інформація про те, яка банківська картка була оформлена, який кредитний ліміт встановлено, строк дії картки, дані про видачу відповідачу пам`ятки клієнта тощо.
Сам по собі розрахунок заборгованості без надання доказів отримання кредитних коштів відповідачем не є підтвердженням наявності заборгованості. Будь - яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача позивач не надав.
Безпідставними є доводи касаційної скарги, що відповідач після отримання картки користувався коштами, що підтверджується розрахунком заборгованості, оскільки суди дійшли обгрунтованого висновку, що розрахунок заборгованості за договором № б/н від 01 лютого 2013 року не є належним та допустими доказом, який підтверджує наявність або відсутність коштів на рахунку особи та факт проведення певних фінансових операцій. Крім того, розрахунок заборгованості, який не засвідчений банком, здійснено з 17 січня 2017 року, проте за твердженням банку заяву б/н  відповідач підписав 01 лютого 2013 року.
Верховний Суд не бере до уваги доводи касаційної скарги, що суди не врахували правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду від 07 березня 2018 року у справі № 755/18246/15-ц, провадження № 61-3320св18, оскільки від цього висновку відійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131цс19.
Ініш доводи касаційної скарги аналогічні доводам апеляційної скарги, зводяться до незгоди з судовими рішеннями у справі та необхідності переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду касаційної інстанції.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine),рішення від 10 лютого 2010 року).

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Перевіривши правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.
Рішення Баришівського районного суду Київської області від 22 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 січня 2019 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           А. С. Олійник
 
С. О. Погрібний 
 
В. В. Яремко