УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/478/20 Головуючий у 1-й інст. Мозговий В. Б. 
Категорія 18 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 липня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Микитюк О.Ю., Миніч Т.І.,
       
розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи) у м. Житомирі
цивільну справу №285/478/20 за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» 
на рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2020 року, яке ухвалене під головуванням судді Мозгового В.Б. у м. Новоград-Волинському,

в с т а н о в и в:

У січні 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі – АТ КБ «Приватбанк» або банк) звернулося до суду із позовом до  ОСОБА_1 . Просило стягнути заборгованість за кредитним договором від 02 серпня 2013 року №б/н у сумі 49 605,74 грн. Свої вимоги обґрунтовувало тим, що з метою отримання банківських послуг  ОСОБА_1 звернувся до банку та підписав анкету-заяву від 02 серпня 2013 року №б/н, згідно з якою отримав кредит у розмірі 25 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. ОСОБА_1 належно не виконує фінансові зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилася вищевказана заборгованість, яка складається із: простроченого тіла кредиту в сумі 31 559,01 грн.; процентів, нарахованих на прострочений кредит згідно зі ст.625 ЦК України в сумі 5 084,10 грн.; пені в сумі 10 124,26 грн., а також штрафу – 500 грн. (фіксованої частини) і 2 338,37 грн. (процентної складової).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" подало апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що кредитний договір є двостороннім та оплатним, де платою за користування кредитними коштами є сплата відсотків. Підписавши анкету-заяву, відповідач висловив свою згоду про укладення договору і погодився з Умовами та правилами надання банківських послуг. Виписка про рух коштів клієнта є первинним документом та підтверджує отримання відповідачем кредитних коштів банку. 

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити рішення суду першої інстанції без змін. Зазначає, що заборгованість за кредитним договором погасив у повному обсязі, а заявлена банком сума боргу штучно створена із порушенням законодавства. Наполягає на тому, що інформацію щодо кредитного договору йому повідомлено працівником банку в усній формі, про можливість ознайомитися з істотними умовами договору йому роз`яснено не було.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру встановленого кредитного ліміту, розмір реально отриманих коштів позичальником та підстава їх отримання, а також куди було спрямовано кошти, що вносилися  ОСОБА_1  у період з 16 грудня 2017 року по 09 серпня 2019 року в сумі 69475,23 грн. Окрім того, суд зазначив також, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження факту отримання ОСОБА_1 кредитних коштів у розмірі 25000 грн. Зі змісту анкети-заяви не вбачається, якій розмір кредиту було отримано ОСОБА_1 та на яку картку. Факт отримання відповідачем кредитних коштів не відображено й у розрахунку заборгованості.

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша ст.1048 ЦК України).

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, окрім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків при застосуванні конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку – АТ КБ «ПриватБанк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633,634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Визначальним є додержання письмової форми договору.

При розгляді даного спору апеляційний суд враховує, що у постанові від 03 липня 2019 року (провадження №14-131цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила про відступ від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14).

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 02 серпня 2013 року між Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с.12).

Із змісту анкети-заяви слідує, що ОСОБА_1  не заповнив та не обрав жодної опції. Тобто, із анкети-заяви не вбачається, що відповідачем виявлено бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитка «Універсальна».  Опцію бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка «Універсальна»/Gold відповідач також залишив незаповненою. Одночасно із цим у анкеті-заяві зазначено про те, що клієнт згоден із тим, що дана заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також тарифами складають між ним та банком договір про надання банківських послуг. ОСОБА_1 ознайомився з договором про надання банківських послуг до його укладення і погодився з його умовами. Має місце у заяві й застереження про те, що ОСОБА_1 погодився отримати екземпляр договору про надання банківських послуг шляхом роздруківки з сайту www.privatbank.ua. Зазначено, що Правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті Приватбанку www.privatbank.ua. Клієнт зобов`язався виконувати вимоги Умов та правил надання банківських послуг, а також регулярно ознайомлюватися з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua.

У підтвердження своїх вимог щодо стягнення з відповідача процентів за договірними зобов`язаннями банк надав витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна contract», «Універсальна gold» і з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Тарифами і Умовами та правилами надання банківських послуг ознайомився ОСОБА_1 при погодженні та підписанні ним анкети-заяви, тобто, що ці істотні умови кредитного договору мав на увазі відповідач при вчиненні правочину. Отже, відсутні належні та допустимі докази, які б беззаперечно доводили ті обставини, що на момент підписання відповідачем анкети-заяви умови щодо сплати процентів за користування кредитом, які передбачають визначення їх розміру та порядку нарахування, були саме такими, які зазначені у витягах із Тарифів і Умов та правил, що додані банком до позовної заяви.

Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження №6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді даної справи, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Тарифів та Умов і правил у редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Без надання підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Тарифи та Умови і правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про розмір процентної ставки за користування кредитом, порядок їх нарахування, домовленості щодо неустойки, витяги з Тарифів та Умов і правил не можна вважати складовою частиною спірного договору, оскільки вони не підписані відповідачем. Отже, недодержання письмової форми кредитного договору щодо процентної ставки та неустойки не дає підстав розцінювати умови, прописані у витягах з Тарифів та з Умов і правил, як невід`ємну складову частину змісту договору, а тому суд першої інстанції правильно не вважав надані позивачем витяги з відповідних документів складовою частиною спірного договору.

Окрім того, витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» містить два різних пільгових періоду – 30 днів або 55 днів. При цьому базові ставки в місяць, які належить нараховувати на залишок заборгованості, різні: 3% або 2,5%. Окрім того, пільговий період 55 днів передбачає підвищення базової ставки на місяць за тратами, здійсненими з 01 вересня 2014 року, - до 2,9%, а за тратами, здійсненими з 01 квітня 2015 року, - підвищення базової ставки на місць до 3,6%. У анкеті-заяві про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг не конкретизовано, про який пільговий період домовилися сторони при укладенні договору. Отже, при здійсненні розрахунку заборгованості за договором банк безпідставно провів підрахунок на свій розсуд із застосуванням процентної ставки 3,5 в місяць або 42 % річних.

Із розрахунку заборгованості за кредитним договором, приєднаному до позовної заяви, вбачається, що відповідач у період з 16 грудня 2017 року по 09 серпня 2019 року на погашення заборгованості за кредитним договором вніс 69 475,23 грн.

Виписка про рух коштів по картковому рахунку ОСОБА_1 , яка приєднана до апеляційної скарги, без поважних причин не надавалася для дослідження суду першої інстанції. Доказів про наявність виключних випадків для її прийняття суду апеляційної інстанції не надано, а тому така не може бути прийнята до уваги.

Як убачається із розрахунку заборгованості та виписок відповідач вносив кошти на погашення кредитної заборгованості. Кошти, що надходили від відповідача на погашення кредитної заборгованості, розносилися банком за черговістю спочатку на безпідставно нараховані за вищевказаними ставками проценти за користування кредитом, внаслідок чого незаконно створювалася заборгованість із простроченого тіла кредиту, якої фактично не існує. Своєчасне зарахування кредитором коштів на погашення строкового тіла кредиту перешкодило б утворенню заборгованості з простроченого тіла кредиту. Не узгоджена й пеня та штраф, тобто неустойка за невиконання договірних зобов`язань, що також свідчить про незаконність віднесення коштів на погашення строкового тіла кредиту.

Оскільки простроченої заборгованості фактично не існує, то нарахування процентів з використанням частини другої ст.625 ЦК України на прострочені суми є безпідставним.

Окрім того, при перегляді даної справи в апеляційному порядку колегія суддів ураховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року (справа №342/180/17), де відступлено від висновку Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятій постанові від 24 вересня 2014 року (провадження №6-144цс14). Також, до спірних правовідносин слід застосовувати останню правову позицію Верховного Суду.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому таке залишається без змін, що відповідає приписам ст.375 ЦПК України.

Відповідно до п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в силу вимог закону.

Керуючись ст.ст.367-368,374-375,381-382,384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 17 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і не підлягає оскарженню у касаційному порядку.

Головуюча Судді: