Постанова 
Іменем України 
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 756/539/16-к
провадження № 51-5703км19
Верховний Суд колегією суддів Третьої  судової палати  Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                                      ОСОБА_1 ,
суддів                                                                                   ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю: 
секретаря судового засідання                                      ОСОБА_4 
прокурора                                                                           ОСОБА_5 
захисника                                                                           ОСОБА_6            
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Оболонського районного суду  м. Києва від 03 березня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100050010239, за обвинуваченням
ОСОБА_7 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,  не судимого
у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанції обставини
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався в умисному протиправному заподіянні смерті іншій особі, тобто у вчинені злочину, передбаченого                ч. 1 ст. 115 КК України. 
Вироком Оболонського районного суду  м. Києва від 03 березня 2018 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк                              7 років 6 місяців. 
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції, що діяла до 21 червня 2017 року)                      ОСОБА_7 зараховано його попереднє ув`язнення у період з 25 жовтня 2015 року по 20 червня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Згідно ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції, що діє після 21 червня 2017 року)  ОСОБА_7 зараховано його попереднє ув`язнення у період з 21 червня 2017 року по 03 березня 2018 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Постановлено стягнути з засудженого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_8 матеріальну шкоду розмірі 7 776,44 грн. та моральну шкоду у розмірі 200 000 грн.
Згідно з вироком  ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що він 25 жовтня 2015 року о 20:30 год., будучи в стані алкогольного сп`яніння,  біля будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків, під час сварки із ОСОБА_9 , діючи умисно, завдав останньому ударів руками і ногою  в обличчя, по голові та рукам, якими потерпілий намагався захищатися від ударів, заподівши йому легкі тілесні ушкодження, а також тяжке тілесне ушкодження у виді черепно-мозкової травми, що спричинило його смерть.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року вирок місцевого суду в порядку ст. 404 КПК України змінено. На підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції від 26 листопада 2015 року) зараховано йому у строк відбування покарання строк його попереднього ув`язнення з 25 жовтня 2015 року по 23 квітня 2018 року включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. В решті вирок залишено без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме незастосування судом закону, який підлягав застосуванню, та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно погодився з висновком місцевого суду щодо кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки засуджений мав умисел саме позбавити потерпілого ОСОБА_9 життя, який реалізував шляхом нанесення ударів руками і ногами в обличчя та голову останньому, від яких потерпілий помер, тим самим умисно протиправно заподіяв смерть  ОСОБА_9 .
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що досудове слідство та судовий розгляд проведено неповно та однобічно, з порушеннями вимог кримінального процесуального закону, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи. Обвинувачення, на її думку, ґрунтується на припущеннях, суперечливих показаннях свідків, а також на недопустимих доказах. 
Стверджує про відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями її підзахисного та наслідками, які настали. Заперечує, що саме дії ОСОБА_7 призвели до смерті ОСОБА_9 . Зазначає, що висновок судово-медичної експертизи не підтверджує вину ОСОБА_7 , оскільки не підтверджений механізм нанесення тілесних ушкоджень, а отриманні зразки крові, які покладені в основу обвинувачення, є неналежними доказами.
Також захисник звертає увагу на те, що змиви з рук ОСОБА_7 вилучені без дотримання вимог КПК України, а тому вбачає, що висновок експерта № 480 від 19.11.2015 року  є недопустимим доказом у провадженні. Окрім того, вважає, що призначене покарання є несправедливим через суворість. Вказує, що апеляційний суд лише формально дав оцінку доводам сторони захисту  та безпідставно залишив вирок без зміни.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримав касаційну скаргу прокуратури й заперечив також проти касаційної скарги захисника, просив їх відхилити та залишити оскаржувані рішення без змін. На думку прокурора, кваліфікація дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України є правильною. 
Захисник підтримала свою касаційну скаргу й просила залишити без задоволення касаційну скаргу прокурора. 
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час                         та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про його відкладення не надходило.
Мотиви Суду
Відповідно до частини 1 статті 433 КПК України  суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами статті 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що захисникстверджує про необґрунтованість засудження  ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 121 КК України, оскільки вважає останнього невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення. При цьому зазначає, що у кримінальному провадженні відсутні докази, які би вказували на те, що саме від дій його підзахисного настала смерть потерпілого ОСОБА_9 .  Однак ці доводи захисника, є безпідставними з огляду на таке.
Як убачається з матеріалів провадження, висновок місцевого суду про доведеність винуватості  ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого злочину, з яким погодився апеляційний суд, є обґрунтованим, його зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими та перевіреними під час судового розгляду з дотриманням положень ст. 23 КПК України й оціненими відповідно до вимог ст. 94 вказаного Кодексу.
При цьому суд першої інстанції, заслухавши показання самого обвинуваченого, свідків та дослідивши письмові докази у кримінальному провадженні, обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку належні та допустимі докази.
Зокрема, суд першої інстанції, мотивуючи свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_10 у заподіянні ОСОБА_9 умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть, послався у вироку на показання самого засудженого, який не заперечував конфлікт між ним та потерпілим, при цьому зазначавши, що він завдавав ОСОБА_9 удари кулаком в обличчя.
Також суд поклав в основу вироку показання свідка ОСОБА_11 , який у судовому засіданні розповів про бійку, яка відбувалася між обвинуваченим та потерпілим ОСОБА_9 . Показання свідка ОСОБА_11 узгоджуються з даними протоколу слідчого експерименту, проведеного за його участю, під час якого він детально розказував та показав на манекені, як та куди ОСОБА_7 завдав удари ОСОБА_9 .
Окрім того, судом безпосередньо в судовому засіданні було досліджено протокол та відеозапис слідчого експерименту за участю свідка ОСОБА_12 , яка зазначала, що вона, перебуваючи поряд у своїй квартирі на балконі шостого поверху, була очевидцем того, як у компанії з п`яти чоловіків лише один чоловік на ім`я ОСОБА_13 ввечері 25.10.2015 року наносив численні удари кулаками та ногами по голові, по шиї та по тулубу чоловіка, який не мав однієї ноги (а.п. 17-19 т. 3), та протокол слідчого експерименту від 03.11.2015 року за участю свідка ОСОБА_14 , який дав аналогічні за змістом покази, що й свідок ОСОБА_12 . 
Також свідок ОСОБА_12 під час пред`явлення особи для впізнання за фотознімками впізнала ОСОБА_7 як особу, яка наносила удари ОСОБА_9 25 жовтня 2015 року на місці злочину.(а.п. 12-14 т. 3).
Доводи захисника ОСОБА_6 про те, що пояснення свідків ОСОБА_12 та                ОСОБА_14 під час проведення слідчих експериментів, що відтворені у відповідних протоколах, не можуть бути доказами у провадженні, є непереконливими, оскільки слідчі експерименти за участю вказаних осіб проводився з дотриманням вимог кримінального процесуального закону, відеозапис експерименту за участю ОСОБА_12 був досліджений у суді.
Не вбачаються обґрунтованими й доводи захисника ОСОБА_6 про те, що під час проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_12 26.10.2015 року не було дотримано вимог ст. 240 КПК України, оскільки ОСОБА_12 не тільки вказала на події, що відбувалися у дворі будинку напередодні у вечірній час 25.10.2015 року, але і на манекені показувала, як і куди ОСОБА_7 наносив удари ОСОБА_9 .   
Також суд, обґрунтовуючи свій висновок щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого злочину, дослідив у судовому засіданні дані  висновку судово-медичної експертизи № 2727, згідно з яким у ОСОБА_9 були виявлені тілесні ушкодження, які в сукупності утворили черепно-мозкову травму, що виникла від багаторазової травмуючої дії (не менше 9 разів) в ділянку голови за механізмом удару та ротації, від якої останній помер. 
За висновком експертизи ушкодження, які сформували черепно-мозкову травму, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя (небезпека для життя крововиливів під оболонки, речовину та шлуночки головного мозку з набряком, набуханням головного мозку) та знаходяться в прямому причинно-наслідковому зв`язку із настанням смерті ОСОБА_9 . 
При цьому встановлено, що між моментом спричинення тілесних ушкоджень та до настання смерті постраждалого мається часовий проміжок, який може становити біля однієї години. Не виключено, що після та під час наявних у нього тілесних ушкоджень, постраждалий міг здійснювати різні активні самостійні дії до моменту втрати ним свідомості.
Також судом з дотриманням вимог процесуального закону було досліджено  результати судово-імунологічних експертиз за №№ 480, 481, 482, 483, відповідно до яких на змивах з рук ОСОБА_7 , на його куртці, джинсах та туфлях виявлені та вилучені сліди крові, які за своєю груповою належністю, що висвітлена в акті судово-медичного дослідження № 822 від 26.10.2015 року, не виключено могли походити від потерпілого ОСОБА_9  (а.п. 190, 197, 218-222, 226-230, 232-236 т. 2).
Колегія суддів вважає, що зазначені докази відповідають вимогам ст.ст. 84-86 КПК України щодо їх належності та допустимості, оскільки отримані у порядку, встановленому КПК України. 
Усупереч твердженням у поданій касаційній скарзі місцевий суд, дослідивши й зіставивши наявні у кримінальному провадженні фактичні дані, дав їм оцінку в аспекті                  ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості та достовірності, а також з`ясував передбачені ст. 91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, й обґрунтовано вирішив, що зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять вчинення засудженим кримінального правопорушення проти життя та здоров`я особи. 
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора щодо неправильної кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
Виходячи із правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного Суду України від 22 січня 2015 року (справа №5-35кс14), для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого та вирішенні питання про умисел, необхідно виходити із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. 
Як убачається з матеріалів кримінального провадження і як встановлено судами першої та апеляційної інстанцій, до події злочину стосунки між засудженим та потерпілим не були неприязними, вони разом вживали алкогольні напої. Під час словесного конфлікту,  ОСОБА_7  своїми умисними діями спричинив ОСОБА_9 як легкі тілесні ушкодження, що не знаходяться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті, так і тяжке тілесне ушкодження за критерієм небезпеки для життя, яке знаходиться в причинно-наслідковому зв`язку з настанням смерті ОСОБА_9 .
Отже, враховуючи дані про обстановку вчинення злочину, спосіб його вчинення, характер виявлених у потерпілого тілесних ушкоджень, їх локалізацію і механізм утворення, суд першої інстанції, з чим погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку щодо кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 121 КК України.
При призначенні ОСОБА_7  покарання, суд урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Призначене покарання відповідно до вимог  ст. 65 КК України є необхідним  і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів.
Апеляційним судом при перевірці цього кримінального провадження надано відповіді на доводи апеляційної скарги захисника та обґрунтовано визнано їх безпідставними. Свої висновки із цих питань, з якими погоджується колегія суддів, суд належним чином умотивував. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам  ст. 419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, у матеріалах провадження під час касаційного розгляду в межах, визначених ст. 433 КПК України, не встановлено.
Ураховуючи зазначене, колегія суддів підстав для задоволення касаційних скарг захисника і прокурора не вбачає.
Керуючись статтями 412, 413, 434, 436, 441, 442 КПК України, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Оболонського районного суду м. Києва від 03 березня 2018 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 серпня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора та захисника                   ОСОБА_6 – без задоволення.
Постанова Верховного Суду набирає законної сили з моменту проголошення,                                           є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:
 
ОСОБА_1                                                  ОСОБА_2                                             ОСОБА_3