Постанова
Іменем України
 
08 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 308/805/16-ц
провадження № 61-40477св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Грушицького А. І., Мартєва С. Ю., Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: ОСОБА_3 , виконком Ужгородської міської ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 на постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року у складі колегії суддів: Фазикош Г. В., Собослой Г. Г., Бисаги Т. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2016 року ОСОБА_1 пред`явив позов до ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Свої вимоги мотивував тим, що він разом з сестрою ОСОБА_3 є особами з числа дітей, позбавлених батьківського піклування, оскільки їхня мати померла, а батько відмовився від них. З огляду на це над ними була встановлена опіка, а опікуном призначено ОСОБА_5 , до якої і були влаштовані діти на виховання.
Натомість з часу свого народження ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали разом із своєю матір`ю у квартирі по АДРЕСА_1 як члени сім`ї наймача і до теперішнього часу зареєстровані за цією адресою. Також за цією адресою зареєстрований їхній дядько (брат матері) ОСОБА_2 , який більше трьох років у ній не проживає, здаючи її у піднайм стороннім особам, а тому підлягає визнанню таким, що втратив право користування жилим приміщенням (Т. 1, а.с. 2-3).
Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17 травня 2017 року до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, залучено виконавчий комітет Ужгородської міської ради (Т.1, а.с. 191-192).
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням у квартирі по АДРЕСА_1 (Т.2, а.с.73-76).
Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не проживає у квартирі по АДРЕСА_1 більше трьох років, здаючи її у найм стороннім особам. При цьому суд констатував, що ці обставини встановлені судовим рішенням у іншій цивільній справі, а тому доказуванню не підлягають.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_6 , що діє згідно довіреності від імені ОСОБА_2 , скасовано рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 жовтня 2017 року (т. 2 а.с. 211-215).
Відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , виконком Ужгородської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
Відмовляючи у задоволенні позову суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач ОСОБА_1 не є ані власником цього майна, ні наймодавцем, ні наймачем, а отже не може бути належною стороною у даному спорі. З боку власника майна чи наймодавця питання щодо визнання відповідача  ОСОБА_7 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не ставилось.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2018 року ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1  звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на судове рішення суду апеляційної інстанції, у якій просить скасувати вказане судове рішення, залишити в силі рішення суду першої інстанції та стягнути з відповідача судові витрати по справі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
30 липня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребувано цивільну справу з Ужгородського міськрайонного суду.
31 серпня 2018 року до Верховного Суду надійшла витребовувана цивільна справа.
05 грудня 2018 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу від    ОСОБА_8 , в інтересах якої діє ОСОБА_6 .
Згідно розпорядження від 13 квітня 2020 року про призначення повторного автоматизованого розподілу судової справи на підставі подання судді Погрібного С. О. зобов`язано призначити повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу призначено судді-доповідачеві Петрову Є. В., судді, які входять до складу колегії: Сімоненко В. М., Мартєв С. Ю.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що апеляційний суд не навів жодних аргументів стосовно того, у чому полягає помилковість таких висновків суду першої інстанції та які конкретні обставини цей суд не дослідив. Зокрема, апеляційний суд не навів жодних підстав для неприйняття до уваги встановлених Рішенням суду у справі №308/14099/14-ц обставин, які мають преюдиціальну силу у відповідності до приписів частини 3 статті 61 ЦПК України (у редакції до 15 грудня 2017 року) та частини 4 статті 82 ЦПК України (у новій редакції).
Єдиною підставою для скасування рішення суду першої інстанції і відмови у задоволенні позову став висновок апеляційного суду про те, що оскільки ОСОБА_1 не є власником, наймодавцем або наймачем квартири, а тому не може звертатись до суду з таким позовом. Однак такий висновок апеляційного суду є безпідставним і не узгоджується з нормами закону.
Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку.
Тобто, дана норма житлового законодавства лише встановлює порядок вирішення такого питання, але не вказує осіб, які мають право ініціювати це питання. Не визначено коло осіб, яким таке право належить, і жодною нормою цивільного законодавства.
В той же час, у пункті 4 вказаної вище постанови Пленуму Верховного Суду України від 12квітня 1985 року №2 вказано, що в силу статті 61 ЖК Української РСРжитлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною у спорах, що виникають з договору найму жилого приміщення, і ці суб`єкти вправі, зокрема, пред`являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Тобто, такий зміст цього пункту означає, що вказані суб`єкти не відносяться до виключного кола осіб, які є стороною у спорі, що виникає з договору найму жилого приміщення, а лише можуть бути такою стороною поряд з іншими особами, та що не лише цим суб`єктам, а зокрема і їм належить право звертатися з позовами про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням.
Отже, позивачем у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можуть бути не тільки вказані юридичні особи, а й фізичні особи, які захищають свої житлові права та інтереси.
Аргументи інших учасників справи 
У відзиві на касаційну скаргу представник відповідача зазначав, що суд апеляційної інстанції вірно встановив, що власником квартири по АДРЕСА_1 є територіальна громада міста Ужгорода в особі Ужгородської міської ради. При цьому, апеляційний суд констатував, що типовий договір найму діє, переукладений в лютому 2016 року, жодних претензій щодо умов договору чи необхідності його розірвання з боку власника цього майна не ставиться.
Апеляційний суд правильно встановив та аргументовано прийшов до висновку про відмову у позові з причин того, що позивач ОСОБА_1 не є ані власником цього майна, ні наймодавцем, ні наймачем, а отже не може бути належною стороною у даному спорі. З боку власника майна чи наймодавця питання щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, не ставиться.
Зазначені обставини та докази суд першої інстанції у порушення норм процесуального права не оцінив і разом з тим їх не спростував.
Таким чином, у позивача, який не є власником вказаної квартири, а тільки зареєстрований у даній квартирі і вселений у неї на підставі рішення суду, відсутнє право з підстав ст. статей 71, 72 ЖК Української РСР для звернення з позовом в суд до відповідача - основного наймача даної квартири про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з квартири.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 з часу свого народження проживали у квартирі по АДРЕСА_1 разом з своєю матір`ю ОСОБА_9 та дядьком ОСОБА_2 .
ОСОБА_9 , яка є матір`ю ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а батько відмовився від них. З огляду на це над ними була встановлена опіка, а опікуном призначено ОСОБА_5 , до якої діти і були влаштовані на виховання та стали проживати у її квартирі по АДРЕСА_2 .
Однак, з часу свого народження ОСОБА_1 і ОСОБА_3 проживали разом із своєю матір`ю у квартирі по АДРЕСА_1 як члени сім`ї наймача і до теперішнього час зареєстровані за цією адресою, за якою також зареєстрований їхній дядько ОСОБА_2 .
Право проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у квартирі по АДРЕСА_1 підтверджено рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 15 червня 2015 року, яке було залишено без зміни ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 09 листопада 2015 року. Цим рішенням встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 мали і мають право на користування жилими приміщеннями квартири по АДРЕСА_1 , вселено їх в цю квартиру та зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкоди в користуванні жилими приміщеннями цієї квартири. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 і  ОСОБА_3 про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням відмовлено.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вказаним вимогам закону.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно зі статтею 65 ЖК Української РСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.
Згідно з частинами першою та другою статті 61 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.
Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Порядок користування жилими приміщеннями у будинках державного та громадського житлового фонду регулюють положення статей 71, 72 ЖК Української РСР .
Суд апеляційної інстанції в своїй постанові вказував про те, що оскільки позивач не є власником, наймодавцем або наймачем квартири, не може звертатись з таким позовом до суду, однак вказане спростовується наступним. 
Згідно з частиною першою статті 248 СК України дитина-сирота і дитина, позбавлена батьківського піклування, яка проживає у закладі охорони здоров`я, навчальному або іншому дитячому закладі, прийомній сім`ї, має право: на всебічний розвиток, виховання, освіту, повагу до її людської гідності; на збереження права користування житлом, у якому вона раніше проживала. У разі відсутності житла така дитина має право на його отримання відповідно до закону.
Статтею 25 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти, які внаслідок смерті батьків, позбавлення батьків батьківських прав, хвороби батьків чи з інших причин залишилися без батьківського піклування, мають право на особливий захист і допомогу з боку держави.
Відсутність одного або обох з батьків та батьківського піклування підтверджується відповідними документами, які є підставою для надання цим дітям матеріального забезпечення і пільг, передбачених законодавством України.
У разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу. Порядок збереження і передачі в оренду жилого приміщення та іншого майна дитини затверджується Кабінетом Міністрів України.
Держава забезпечує дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа, які до передачі під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, мали впорядковане житло, що зберігалося за ними, вселення їх у ці приміщення і повернення їм майна, що знаходилося в цих приміщеннях на день передачі дітей під опіку чи піклування, влаштування в дитячі будинки сімейного типу, прийомні сім`ї, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Стаття 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» визначає, що за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Місцеві державні адміністрації, органи місцевого самоврядування за місцем знаходження житла дітей несуть відповідальність за збереження зазначеного у частині першій цієї статті житла і повернення його дітям-сиротам та дітям, позбавленим батьківського піклування, а також особам з їх числа після завершення терміну перебування у сім`ї опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.
Таким чином, оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_3 були вселеними до квартири як члени сім`ї наймача ( ОСОБА_7 ) і мають у даний час не скасоване право на проживання у цій квартирі і користування її жилими приміщеннями на рівні з наймачем, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність у позивача права на захист свого житлового права і на пред`явлення даного позову, а тому суд касаційної інстанції вважає, що апеляційний суд повинен вирішити спір між сторонами, з викладених підстав.
Крім того слід зазначити, що доводи, наведені в апеляційній скарзі щодо визнання ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, підлягають перевірці, оскільки судом не було враховано та досліджено всіх наведених обставин.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 1 частини третьої, частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Таким чином, касаційна скарга  ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, рішення суду апеляційної інстанції - скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Гончарова Валентина Вікторовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.
Постанову Апеляційного суду Закарпатської області від 26 червня 2018 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. М. Сімоненко
Судді:                                                                                                А. І. Грушицький
                                                                                                           С. Ю. Мартєв
                                                                                                           Є. В. Петров
                                                                                                           С. П. Штелик