КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження:                                                           Доповідач - Кулікова С.В.
22-ц/824/8149/2020              
                                      
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
          м. Київ                                                                                          Справа № 754/16593/18
04 серпня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді   - Кулікової С.В.
суддів                        - Желепи О.В.    
                                    - Олійника В.І.
розглянувши в порядку письмового провадження справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року, ухваленого під головуванням судді Таран Н.Г., у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця,-
в с т а н о в и в:
У листопаді 2018 року АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості кредитором спадкодавця, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 6968,23 грн. за кредитним договором № г/н від 03.02.2016 року та судовий збір.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 03.02.2016 року ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 13 475,29 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_2 помер. Спадкоємцем, який постійно проживав разом із померлим ОСОБА_2 є відповідач - ОСОБА_1 , що підтверджується копіями паспортів позичальника та відповідача, де в якості реєстрації зазначено наступну адресу: АДРЕСА_1 . Вважав, що відповідач прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов`язання, померлого позичальника. Станом на день смерті заборгованість позичальника перед Банком за кредитним договором №б/н від 03.02.2016 року становить 6 968,23 грн., та складається з наступного: 6907,82 грн. - заборгованість за кредитом; 60,41 грн. - заборгованість за відсотками.
Посилаючись на вищезазначене просив позов задовольнити.
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу кредитором спадкодавця залишено без задоволення.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Апеляційну скаргу обґрунтовувало тим, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначало, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів про прийняття спадщини спадкоємцями та вартість майна, прийнятого спадкоємцями.
Вказувало на те, що судом не враховано, що відповідач постійно проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини, матеріали справи не містять доказів того, що вона протягом строку встановленого ст.. 1270 ЦК України заявила про відмову від прийняття спадщини, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Стверджувало, що оскільки банк своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований, а відповідач не довів, що спадкового майна немає, або воно є меншою вартістю, обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону.
Посилалося на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину.
Відзив на апеляційну скаргу позивача до Київського апеляційного суду не надійшло.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Розглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем позовних вимог, тому у суду відсутні правові підстави для задоволення позову АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.
Такі висновки суду ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
З матеріалів справи вбачається, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та Правил надання продукту кредитних карт б/н від 03.02.2016 року ОСОБА_2 отримав терміновий кредит у розмірі 13475,29 грн. на строк 12 місяців, з 03.02.2016 р. по 28.02.2017 р., шляхом установлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця ОСОБА_2 надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в розмірі 1 185,54 грн. для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього платежу заборгованості має бути не пізніше 28.02.2017 р. (п. 2.1 Генеральної угоди).
10 вересня 2016 року позичальник ОСОБА_2 помер (а.с. 32).
Відповідно до копії паспорта померлого, він був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою також зареєстрована відповідач ОСОБА_1 , що також підтверджується копією паспорта відповідача.
Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості станом на час смерті позичальника ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 03.12.2016 року становить 6 968,23 грн., та складається з заборгованості по кредиту у розмірі 6 907,82 грн., та заборгованості за відсотками у розмірі 60,41 грн.
У зв`язку з утворенням заборгованості за кредитним договором від 03 грудня 2016 року позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 , посилаючись на те, що остання проживала разом з позичальником на день смерті та прийняла спадщину, тому є його спадкоємцем.
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
За змістом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частини 2 статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.
Спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина 1 статті 1268 ЦК України).
Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах 3, 4 статті 1268, статті 1269 ЦК України.
Згідно з частиною 3 статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина 1 статті 1269 ЦК України).
Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина 5 статті 1268 ЦК України).
За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.
Отже, встановлені статтею 1281 ЦК України строки - це строки, у межах яких кредитор, здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб`єктивне право.
Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за зобов`язанням, а також припинення такого зобов`язання.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2018 року у справі №14-53цс18.
З матеріалів справи вбачається, що 28 січня 2017 року, тобто протягом одного року з дня настання строку вимоги, Банк надіслав, а 31 січня 2017 року Одинадцята Київська державна нотаріальна контора отримала претензію кредитора до спадкоємців померлого ОСОБА_2 , які прийняли спадщину.
Відповідно до положень статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані  задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із  спадкоємців зобов`язаний задовольнити   вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора  накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.
За змістом наведених вище норм матеріального права задоволення вимог кредитора спадкоємцями має відбуватись у межах вартості отриманого ним у спадщину майна. Тобто, до спадкоємців боржника обов`язок перед позикодавцями (кредиторами) спадкодавця виникає лише у межах, передбачених статтею 1282 ЦК України, тобто в межах вартості майна, одержаного у спадщину. У разі неотримання від спадкодавця у спадщину жодного майна, особа не набуває статусу спадкоємця, і як наслідок у неї відсутній обов`язок задовольнити вимоги кредитора померлої особи.
Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Однак згідно з частиною 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
При вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).
Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, диспозитивність цивільного судочинства унеможливлює витребування доказів за ініціативою суду, а позивач своїми правами щодо предмета спору, в тому числі щодо надання та (або) витребування доказів не скористався.
В оцінці поведінки та способу ведення справ банком враховується те, що він є професійним учасником ринку надання банківських послуг, у зв`язку з чим до нього висуваються певні вимоги щодо дотримання правил та процедур, які є традиційними у цій сфері, до обачності та розсудливості у веденні справ тощо. Відповідно, вимоги до рівня та розумності ведення справ банком є вищими, ніж до споживача - фізичної особи, яка зазвичай є слабшою стороною у цивільних відносинах з такою кредитною установою. З врахуванням наведеного всі сумніви та розумні припущення мають тлумачитися судом саме на користь такої слабшої сторони, яка не є фактично рівною у спірних правовідносинах.
Враховуючи, що предметом спору у цій справі є вимоги кредитора до спадкоємця про стягнення заборгованості за кредитним договором, АТ КБ «ПриватБанк»   зобов`язано було довести ті обставини, на які воно посилалося як на підставу свої вимог, тобто подати суду докази наявності у спадкодавця майна та його вартості, кола спадкоємців, які прийняли спадщину, а у випадку неможливості надати такі докази - заявити клопотання про їх витребування, однак з дотриманням правил та процедур, встановлених ЦПК України.
Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі №306/486/17 (провадження №61-34520св18).
У даній справі позивач не надав суду доказів на підтвердження наявності, обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що відповідач ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем померлого ОСОБА_2 . Поряд з цим, за наданою Банком до суду фотокопією паспорта ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 (а.с. 44)
Крім того, позивач не надав доказів на підтвердження того, що відповідач ОСОБА_1 дійсно є спадкоємцем померлого позичальника.
Факт реєстрації 29 серпня 1985 року місця проживання відповідача ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , не є безумовним доказом того, що відповідач проживав разом із позичальником ОСОБА_4   на день смерті останнього та є особою, яка відповідно до вимог частини 3 статті 1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, проживання будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що ця особа є спадкоємцем померлого.  
Також позивач не довів, що відповідач за правилами частини 3 статті 1268 ЦК України прийняв спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів неможливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідач проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 .
У матеріалах справи також відсутні докази, що вимога АТ КБ «ПриватБанк»  як кредитора була отримана відповідачем та залишилася без відповідного реагування.
Враховуючи вищезазначене, й недоведеність позивачем факту наявності та об`єму спадкового майна після смерті ОСОБА_2 , у межах вартості якого спадкоємець останнього несе відповідальність перед кредитором, колегія судів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк».
Відтак, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав що позивачем не надано належних та допустимих доказів про прийняття спадщини спадкоємцями та вартість майна, прийнятого спадкоємцями, відхиляються судом апеляційної інстанції.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд незаконно відмовив у позові та позбавив позивача права на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного у спадщину, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, тоді як позивачем не надано належних доказів, на підставі яких суд мав би можливість дійти обґрунтованого висновку для задоволення позову.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, тому відхиляються судом апеляційної інстанції.
Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року ухвалено з дотриманням  норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 375, 381-383 ЦПК України, суд ,-
                                                  п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 16 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в пункті 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
         Головуючий                                         Судді: