ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 вересня 2020 р.	Справа № 520/8235/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Донець Л.О.,
Суддів: Калиновського В.А. ,  Сіренко О.І. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області на ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 (головуючий суддя І інстанції: Мороко А.С.) по справі                № 520/8235/19
за позовом   ОСОБА_1   
до  Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області  
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Харківського  окружного адміністративного суду від 11.09.2019 у справі №520/8235/19  позов   ОСОБА_1  (далі – позивач) задоволено частково.
Визнано бездіяльність Головного  управління Пенсійного  фонду України в Харківській області (далі - відповідач), яка полягає у нездійсненні  перерахунку та невиплаті пенсії позивачу без  обмеження максимальним розміром з 01.01.2018 та з 01.01.2019, протиправною.
Зобов`язано   відповідача  перерахувати та виплатити  позивачу без обмеження розміру пенсії  максимальним розміром  з 01.01.2018 та з 01.01.2019, здійснити виплату позивачу суму недоплаченої  частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 та з 01.01.2019.
В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
31.01.2020,  позивач звернувся з заявою  про встановлення способу виконання рішення  Харківського окружного  адміністративного суду від 1.09.2019 у справі № 520/8235/19 шляхом:  зобов`язання  відповідача негайно (без відстрочення) здійснити виплату виплати позивачу суму недоплаченої  частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 та з 01.01.2019 однією сумою, з нарахуванням і виплатою  втрати частини доходу  розрахував її розмір за методикою відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію  громадянам втрати частини доходів  у зв`язку  з порушенням  строку її виплати», без використання  при такій виплаті постанов Кабінету Міністрів України чи інших  нормативно правових  актів (постанова №649  від 22.08.2018, №103 від 21.02.2018 тощо), які надають  боржнику  можливість для відстрочення  чи розстрочення виплат.
Ухвалою Харківського  окружного  адміністративного суду від 11.02.2020 у справі №520/8235/19  заяву задоволено.
Встановлено  спосіб виконання рішення Харківського окружного адміністративного суду  від 11.09.2019 по справі №520/8235/19 шляхом: зобов`язання  відповідача негайно (без відстрочення) здійснити виплату позивачу суму недоплаченої частини основного розміру  пенсії з 01.01.2018 та з 01.10.2019 однією сумою, з нарахуванням і виплатою компенсації втрати частини доходу розрахувавши її  розмір за методикою відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», без використання при такій виплаті постанов Кабінету Міністрів України чи інших нормативно-правових актів (постанова №649 від 22.08.2018, №103 від 21.02.2018 тощо), які надають боржнику можливість від відстрочення чи розстрочення виплат.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій просить суд апеляційної інстанції скасувати судове рішення суду першої інстанції, з   прийняттям  нового судового  рішення, яким  відмовити у задоволенні   заявлених  вимог.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції  фактичних обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи.  
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, ухвалу суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга  відповідача підлягає задоволенню, з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що    постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 19.11.2019 рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 по справі№520/8235/19  скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог позивача про здійснення виплати позивачу суму недоплаченої частини основного розміру пенсії з 01.01.2018 та з 01.10.2019  однією сумою, з нарахуванням і виплатою  компенсації втрати частини доходу розрахував її розмір за методикою відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням  строку їх виплати», з прийняттям в цій частині нового судового рішення  про задоволення позову  та зобов`язання  відповідача здійснити виплату позивачу суми недоплаченої частини основного розміру пенсії з 10.10.2019 та з 01.01.2019 однією сумою, з нарахуванням і виплатою компенсації втрати частини доходу розрухував її розмір за методикою відповідно ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів   у зв`язку з порушенням строку їх виплати», в іншій частин рішення Харківського окружного адміністративного суду залишено без змін.
Відповідачем здійснено перерахунок пенсії позивача на підставі даного судового рішення  без обмеження максимальним розміром пенсії з 01.01.2018 та з 01.01.2019 у сумі 13796,68 грн, але на час розгляду справи в суді  позивачу не здійснені виплати.
Розрахунок на доплату з 19.11.2019 по 30.11.2019 у розмірі 179,58 грн виплачено у грудні 2019 року.
Судом першої інстанції під час задоволення заявлених вимог, зазначив про  необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права,  та враховуючи, що в межах даної справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо перерахунку  та виплати пенсії, слід враховувати, що згідно з п.6 ч.1 ст.92 Конституції України  виключно законами України  визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення й захисту.
Колегія суддів  погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
У відповідності до  ч.3 ст.378 КАС України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.
На підставі ч.3 ст.33 Закону  України  «Про виконавче провадження» за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
Стаття 129-1 Конституції України та стаття 14 КАС  України встановлюють, що судові рішення, зокрема постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ч. 1  ст. 370 КАС України   судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.
Згідно зі ст. 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є, зокрема, державний орган; державні підприємство, установа, організація.
У відповідності до ч.1 ст. 7 вказаного Закону, виконання рішень суду про зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за якими є державний орган, державне підприємство, юридична особа, здійснюється в порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.
Зазначені приписи чинного законодавства свідчать, що судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому статтею 8 Конституції України принципу верховенства права.
Однак, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку існує механізм примусового виконання рішення.
Так, положеннями  Закону України "Про виконавче провадження" визначено умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.378 КАС України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Питання про відстрочення або розстрочення виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання судового рішення може бути розглянуто також за ініціативою суду.
Згідно з ч.3 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що ускладнюють виконання судового рішення або роблять його неможливим, сторони, а також виконавець за заявою сторін або державний виконавець з власної ініціативи у випадку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про встановлення або зміну способу і порядку виконання рішення.
З огляду на  системний аналіз вказаних законодавчих норм слідує, що у випадку наявності обставин, які ускладнюють або унеможливлюють виконання судового рішення, сторона або державний виконавець можуть звернутися до суду із заявою про встановлення способу виконання рішення.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що метою адміністративного судочинства є ефективний захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень (ст. 2 КАС України).
Ця мета перегукується зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відповідно до неї кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Європейський суд з прав людини у своїх численних рішеннях сформував сталу практику оцінки ефективності засобу юридичного захисту. Засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Навіть якщо якийсь окремий засіб юридичного захисту сам по собі не задовольняє вимоги статті 13, задоволення її вимог може забезпечуватися за допомогою сукупності засобів юридичного захисту, передбачених національним законодавством (рішення від 15.10.2009 у справі "Юрій Миколайович Іванов проти України", п. 64).
Також, засіб юридичного захисту має бути "ефективним" в теорії права та на практиці, зокрема, в тому сенсі, що можливість його використання не може бути невиправдано ускладнена діями або бездіяльністю органів влади держави-відповідача (рішення від 18.12.1996 у справі "Аксой проти Туреччини" (Aksoy v. Turkey), п. 95).
Отже, ефективність засобу захисту оцінюється не абстрактно, а з урахуванням обставин конкретної справи та ситуації, в якій опинився позивач після порушення.
Відповідно до ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. При цьому за своєю суттю правосуддя визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30.01.2003 №3-рп/2003).
Питання ефективності правового захисту аналізувалося у рішеннях національних судів. Зокрема, у рішенні від 16.09.2015 у справі № 21-1465а15 Верховний Суд України дійшов висновку, що рішення суду, у випадку задоволення позову, має бути таким, яке б гарантувало дотримання і захист прав, свобод, інтересів позивача від порушень з боку відповідача, забезпечувало його виконання та унеможливлювало необхідність наступних звернень до суду. Спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Верховний Суд у своїй практиці неодноразово покликався на те, що "ефективний засіб правового захисту" у розумінні ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату. Винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації - не відповідає зазначеній нормі Конвенції.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 23.10.2019 року по справі № 0840/3112/18, яка в силу приписів ч.5 ст.242 КАС України враховується судом апеляційної інстанції.
З огляду на необхідність обрання найбільш ефективного способу захисту порушеного права, колегія суддів вказує на наступне.
Положеннями ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб).
Отже, у разі невиконання рішення суду в добровільному порядку, саме на стадії виконавчого провадження мають бути остаточно відновлені порушені права позивача (стягувача).
Враховуючи, що в межах справи розглядається питання стосовно порушення прав позивача щодо перерахунку та виплати пенсії, слід враховувати, що згідно з п.6 ч. 1 ст. 92 Конституції України виключно законами України визначаються, зокрема, форми і види пенсійного забезпечення, захисту, форми і види пенсійного забезпечення.
Як встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи, рішення Харківського окружного адміністративного суду від 11.09.2019 по справі № 520/8235/19 боржником виконано не в повному обсязі.
Так, Головним управління Пенсійного фонду України в Харківській області на виконання рішення суду здійснено перерахунок пенсії позивача, однак виплату перерахованої пенсії в повному обсязі вирішено провести у порядку, який визначений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 №649 «Про погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду».
Колегія суддів зауважує, що рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 12.11.2019 року у справі №640/5248/19, постановою Шостого  апеляційного адміністративного суду  від 22.07.2020 у справі №640/5248/19 визнано протиправним та нечинним  Порядок погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 року №649.
За цим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення заяви позивача  про встановлення способу виконання судового рішення.
Згідно з ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для її скасування та задоволення апеляційних вимог.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми процесуального права.
Відповідно до приписів ч. 4 ст. 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області - залишити без задоволення.
Ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 11.02.2020 по справі                         № 520/8235/19 - залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню. 

Головуючий суддя 		Л.О. Донець	
Судді	   	В.А. Калиновський    О.І. Сіренко   	
Повний текст постанови складено  28.09.2020 року