ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3543/20 Справа № 201/3432/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федоріщев С. С. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді – Свистунової О.В.,
суддів – Красвітної Т.П., Єлізаренко І.А.,
за участю секретаря – Гулієва М.І.о.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2020 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради про скасування наказів № 31-к від 16.03.2018 року, № 30-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди, –

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради про скасування наказів № 31-к від 16.03.2018 року, № 30-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 року ОСОБА_1 була поновлена на посаді викладача фізичного виховання у Комунальному вищому навчальному закладі “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради, однак не була ознайомлена із наказом № 26-к від 07.03.2018 року про поновлення на роботі, змушена була звернутись до Шевченківського РВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та була поновлена на роботі на посаді у примусовому порядку 14.03.2018 року, із наказом № 31-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності не погоджувалася, вважала його незаконним та виданим з надуманих підстав, стверджувала, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України “Про запобігання корупції”, зазначала, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань.

Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 року ОСОБА_2 була поновлена на посаді практичного психолога у Комунальному вищому навчальному закладі “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради, однак не була ознайомлена із наказом № 27-к від 07.03.2018 року про поновлення на роботі, змушена була звернутись до Шевченківського РВДВС м. Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області та була поновлена на роботі на посаді у примусовому порядку 14.03.2018 року, із наказом № 30-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності не погоджувалася, вважала його незаконним та виданим з надуманих підстав, стверджувала, що є викривачем корупційної діяльності, користується імунітетом ст. 53 Закону України “Про запобігання корупції”, зазначала, що діями відповідача їй було завдано моральних страждань.

Ураховуючи викладене, позивачі просили суд: визнати незаконними та скасувати накази № 31-к від 16.03.2018 року та № 30-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 5 000,00 грн. на користь кожного з позивачів. Вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09.01.2020 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просять рішення скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити частково, а саме в частині визнання незаконними та скасування наказів № 31-к від 16.03.2018 року та № 30-к від 16.03.2018 року про притягнення до дисциплінарної відповідальності.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та висновки суду не відповідають встановленим обставинам.

У відзиві на апеляційну скаргу, відповідач просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а скаргу позивачів – без задоволення.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини 2 статті 374 ЦПК України підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та це підтверджується матеріалами справи, що рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 року було скасовано наказ № 122-к від 05.12.2016 року про звільнення. Поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача фізичного виховання у Комунальному вищому навчальному закладі “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради. Наказом «Про виконання рішення суду» № 26-к від 07.03.2018 року було скасовано наказ від 05.12.2016 року № 122-к «Про звільнення ОСОБА_1 », поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладачі фізичного виховання, встановлено педагогічне навантаження. 07.03.2018 року ОСОБА_1 з`явилась до Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради з метою поновлення на роботі, відмовилась підписати наказ № 26-к, вимагала копію наказу. Посадовими особами Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради було складено акт № 1 від 07.03.2018 року «Про відмову ОСОБА_1 від підпису наказу». 12.03.2018 року та 13.03.2018 року ОСОБА_3 не з`явилась на робоче місце, повідомила у телефонному режимі, що перебуває у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку. Посадовими особами Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради було складено акти № 3 від 12.03.2018 року та № 5 від 13.03.2018 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі. За наслідком відмови надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 12 від 14.03.2018 року. 16.03.2018 року було винесено наказ № 31-к від 16.03.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 ».

Рішенням Бабушкінського районного суду по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 року було скасовано наказ № 01-к від 06.01.2017 року про звільнення. Поновлено ОСОБА_2 на посаді практичного психолога у Комунальному вищому навчальному закладі “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради. Наказом «Про виконання рішення суду» № 27-к від 07.03.2018 року було скасовано наказ від 06.01.2017 року № 01-к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді практичного психолога. 07.03.2018 року ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 з`явилась до Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради з метою поновлення на роботі, відмовилась підписати наказ № 27-к, вимагала копію наказу. Посадовими особами Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради було складено акт № 2 від 07.03.2018 року «Про відмову ОСОБА_2 від підпису наказу». 12.03.2018 року та 13.03.2018 року ОСОБА_2 не з`явилась на робоче місце, повідомила у телефонному режимі, що перебуває разом із ОСОБА_1 у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку. Посадовими особами Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради було складено акти № 4 від 12.03.2018 року та № 6 від 13.03.2018 року про відсутність ОСОБА_2 на роботі. За наслідком відмови надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 10 від 14.03.2018 року. 16.03.2018 року було винесено наказ № 30-к від 16.03.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 ».

Згідно з актом державного виконавця Григорчука П.В. від 14.03.2018 року (т.2 а.с.8) встановлено, що рішення виконано фактично у повному обсязі. ОСОБА_1 поновлено на посаді викладача фізичного виховання, про що здійснено запис № 13 до трудової книжки ОСОБА_1 на підставі наказу № 26-к від 07.03.2018 року (т.1 а.с.84).

Згідно з актом державного виконавця Григорчука П.В. від 14.03.2018 року (т.2 а.с.7) встановлено, що рішення виконано фактично у повному обсязі. ОСОБА_2 поновлено на посаді практичного психолога, про що здійснено запис № 15 до трудової книжки ОСОБА_2 (т.2 а.с.54) на підставі наказу № 27-к від 07.03.2018 року (т.1 а.с.104).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та недоведеності, прийшовши до висновку, що оскаржувані накази прийняті правомірно, порушень з боку відповідача передбаченого КзпП України порядку притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган, винесених наказами № 30-к та 31-к від 16.03.2018 року не встановлено, оскільки, позивачів було поновлено на роботі 07.03.2018 року, а отже вони мали з`явитись на робочому місці 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, в той же час матеріали справи не містять доказів поважності причин відсутності позивачів на робочому місці.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Відповідно до ст. 65 Закону України “Про виконавче провадження” виконання рішення про поновлення на роботі рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (стаття 235 КЗпП України).

Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно набуває властивостей здійснення і підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєвоважливих прав та інтересів громадян і держави.

Обов`язковість рішень суду віднесена Конституцією України до основних засад судочинства, а тому, з огляду на принцип загальнообов`язковості судових рішень судові рішення, які відповідно до закону підлягають негайному виконанню, є обов`язковими для виконання, зокрема, посадовими особами, від яких залежить реалізація прав особи, підтверджених судовим рішенням.

Належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі необхідно вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків.

Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення працівника на роботі і цей обов`язок полягає у тому, що у роботодавця обов`язок видати наказ про поновлення працівника на роботі виникає відразу після оголошення рішення суду, незалежно від того, чи буде дане рішення суду оскаржуватися.

Виконання рішення вважається закінченим з дня видачі відповідного наказу або розпорядження власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом, фізичною особою, фізичною особою-підприємцем, який прийняв незаконне рішення про звільнення або переведення працівника.

За змістом норм статті 236 КЗпП України затримкою виконання рішення суду про поновлення працівника на роботі необхідно вважати невидання власником (уповноваженим органом) наказу про поновлення працівника на роботі без поважних причин, негайно, після проголошення судового рішення.

Такий правовий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року у справі № 760/9521/15.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно із ч.1 ст. 147 за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Згідно з п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України “Про практику розгляду судами трудових спорів” № 9 від 06.11.1992 року (із подальшими змінами) прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що вони відповідно до Закону України “Про запобігання корупції” є викривачами корупційної діяльності посадових осіб Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради, колегія суддів не приймає до уваги як безпідставні.

Відповідно до ч.3 ст. 53 Закону України “Про запобігання корупції” особа або член її сім`ї не може бути звільнена чи примушена до звільнення, притягнута до дисциплінарної відповідальності чи піддана з боку керівника або роботодавця іншим негативним заходам впливу (переведення, атестація, зміна умов праці, відмова в призначенні на вищу посаду, скорочення заробітної плати тощо) або загрозі таких заходів впливу у зв`язку з повідомленням нею про порушення вимог цього Закону іншою особою.

Як убачається з матеріалів справи, позивачі звертались до правоохоронних органів із заявами, у яких вказували на корупційні правопорушення з боку адміністрації Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради, зокрема, заяви до НАЗК від 14.04.2019 року (т.2 а.с.91-92) та 16.12.2019 року (т.2 а.с.119-121).

Спірні накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності № 30-к та 31-к були винесені 16.03.2018 року, тобто заходи дисциплінарної відповідальності до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 були застосовані до повідомлення ними про корупційні правопорушення посадових осіб Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради, у зв`язку із чим відсутній зв`язок між негативними заходами впливу та повідомленням позивачами про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції”.

Позивачами не було надано належних та допустимих доказів встановлення фактів порушення Закону України “Про запобігання корупції” посадовими особами Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради.

Також, не надано доказів того, що позивачі відповідно до Закону України “Про запобігання корупції” є викривачами, та не довели, що притягнення їх до дисциплінарної відповідальності пов`язано з їх повідомленнями про порушення вимог Закону України “Про запобігання корупції” посадових осіб Комунального вищого навчального закладу “Дніпровський базовий медичний коледж” Дніпропетровської обласної ради. Сам по собі факт реєстрації заяв позивачів, не може бути запобіжником проти застосовування до них дисциплінарних стягнень відповідно до норм КЗпП України.

Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 17.12.2018 року у справі № 359/6718/17.

Доводи ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що оскаржувані накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності прийняті відповідачем з мотивів особистої неприязні, помсти та переслідування з боку адміністрації коледжу за поновлення їх на роботі, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки наведене не підтверджено належними доказами.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Як установлено судом апеляційної інстанції, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/259/17 від 02.03.2018 року було скасовано наказ № 122-к від 05.12.2016 року про звільнення, поновлено ОСОБА_1 на посаді викладача фізичного виховання в КВНЗ “ДБМК” ДОР (т.1 а.с.81-83).

Наказом «Про виконання рішення суду» № 26-к від 07.03.2018 року було скасовано наказ від 05.12.2016 року № 122-к «Про звільнення ОСОБА_1 ”, поновлено ОСОБА_1 на роботі на посаді викладача фізичного виховання, встановлено педагогічне навантаження (т.1 а.с.84).

07 березня 2018 року ОСОБА_1 з`явилась до КВНЗ “ДБМК” ДОР з метою поновлення на роботі, проте відмовилась підписати наказ № 26-к, вимагала копію наказу.

Посадовими особами КВНЗ “ДБМК” ДОР було складено акт № 1 від 07.03.2018 року «Про відмову ОСОБА_1 від підпису наказу» (т.1 а.с.85). 

12 березня 2018 року та 13 березня 2018 року ОСОБА_3 не з`явилась на робоче місце, повідомила у телефонному режимі, що перебуває у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку.

Посадовими особами КВНЗ “ДБМК” ДОР було складено акти № 3 від 12.03.2018 року та № 5 від 13.03.2018 року про відсутність ОСОБА_1 на роботі (т.1 а.с.86,93).

За наслідком відмови і надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 12 від 14.03.2018 року (т.1 а.с.98).

16 березня 2018 року було винесено наказ № 31-к від 16.03.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » (т.1 а.с.99).

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_1 особисто не заперечувала та підтвердила, що отримавши рішення суду про поновлення її на роботі, вона 07.03.2018 року з`явилася до КВНЗ “ДБМК” ДОР з трудовою книжкою, де їй було запропоновано підписати наказ про поновлення на роботі, проте від його підписання вона відмовилась, оскільки не погоджувались з ним, зазначаючи, що було змінено умови праці, а саме педагогічне навантаження.

Також, в судовому засіданні 10.03.2020 року ОСОБА_1 підтвердила, що була усвідомлена про те, що 07.03.2018 року її було поновлено на роботі, про що був виданий відповідний наказ, від підписання якого вона відмовилась.

Також, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 200/1648/17 від 05.03.2018 року було скасовано наказ № 01-к від 06.01.2017 року про звільнення, поновлено ОСОБА_2 на посаді практичного психолога в КВНЗ “ДБМК” ДОР (т.1 а.с.101-102).

Наказом «Про виконання рішення суду» № 27-к від 07.03.2018 року було скасовано наказ від 06.01.2017 року № 01-к «Про звільнення ОСОБА_2 », поновлено ОСОБА_2 на роботі на посаді практичного психолога (т.1 а.с.104).

07 березня 2018 року ОСОБА_2 разом із ОСОБА_1 з`явились до КВНЗ “ДБМК” ДОР з метою поновлення на роботі, відмовилась підписати наказ № 27-к, вимагала копію наказу.

Посадовими особами КВНЗ “ДБМК” ДОР було складено акт № 2 від 07.03.2018 року «Про відмову ОСОБА_2 від підпису наказу» (т.1 а.с.105).

12 березня 2018 року та 13 березня 2018 року ОСОБА_2 не з`явилась на робочому місці, повідомила у телефонному режимі, що перебуває разом із ОСОБА_1 у державного виконавця з метою поновлення на роботі у примусовому порядку.

Посадовими особами КВНЗ “ДБМК” ДОР було складено акти № 4 від 12.03.2018 року та № 6 від 13.03.2018 року про відсутність ОСОБА_2 на роботі (т.1 а.с.106,113).

За наслідком відмови надання письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі було складено акт № 10 від 14.03.2018 року (т.1 а.с.120).

16 березня 2018 року було винесено наказ № 30-к від 16.03.2018 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_2 » (т.1 а.с.122).

Колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції було досліджено наявний в матеріалах справи відеозапис (т.2 а.с.56), відповідно до якого ОСОБА_2 07.03.2018 року з`явилася до КВНЗ “ДБМК” ДОР, де їй було запропоновано підписати наказ про поновлення на роботі, проте його не підписала, йти на робоче місце також відмовилась, наполягала на отриманні відповідей на її запити.

Також, ОСОБА_2 в судовому засіданні підтвердила, що була усвідомлена про те, що 07.03.2018 року її було поновлено на роботі, однак про що був виданий відповідний наказ вона не знала, оскільки, від його підписання вона відмовилась.

Колегія суддів зазначає, що позивачі відмовляючись підписувати накази про поновлення на роботі та не погоджуючись з ними, в установленому законом порядку їх не оскаржили.
Крім того, колегією суддів було установлено, що про виконання рішень місцевого суду про поновлення позивачів на роботі КВНЗ “ДБМК” ДОР було повідомлено начальника Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра листом від 07.03.2018 року № 01-01/148 «Інформація про виконання рішення суду», разом з додатками: копії наказів№ 26-к та № 27-к від 07.03.2018 року “Про виконання рішення суду” на 2-х аркушах та копіями актів №1 від 07.03.2018 року “Про відмову ОСОБА_1 від підпису наказу” та №2 “Про відмову ОСОБА_2 від підпису наказу” який за відбитком штампу вхідної кореспонденції Шевченківського ДВС міста Дніпра зареєстровано 12.03.2018 року - перший робочий день після 07.03.2018 року (т.2 а.с.9).
Також, поясненнями позивачів, кожним окремо та матеріалами справи підтверджено, що 12 березня 2018 року позивачі перебували у виконавчій службі і зазначене підтверджено письмовими заявами та скаргами ОСОБА_2 на дії державного виконавця, які за відбитками штампу вхідної кореспонденції Шевченківського ДВС міста Дніпра зареєстровані 12.03.2018 року (т.2.а.с.52,53). І саме 12.03.2018 року Шевченківським ДВС міста Дніпра вже було отримано інформацію про виконання рішення суду (т.2.а.с.9).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що КВНЗ “ДБМК” ДОР було добровільно виконано рішення суду про поновлення на роботі позивачів саме 07 березня 2018 року, про що 07.03.2018 року було винесено відповідні накази № 26-к та № 27-к, а також 07.03.2018 року було внесено записи до трудових книжок позивачів, які вони особисто надали відповідачу 07 березня 2018 року (т.1.а.с.74,76). 
Також, колегія суддів приходить до висновку, що позивачам було достеменно відомо про поновлення їх на роботі саме 07 березня 2018 року.
Крім того, доводи позивачів та їх представника про порушення відповідачем ст.29 КЗпП України 07.03.2018 року, а саме не визначення їм робочого місця, не ознайомлення з правилами трудового розпорядку та інше, колегія вважає не доведеним, оскільки, саме позивачі відмовились підписувати документи, які було надані роботодавцем в день їх поновлення 07.03.2018 року, в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та представника позивачів адвокат Савко В.В., пояснювали, що 14.03.2018 року позивачі приступили до виконання своїх трудових обов”язків, на їх робочих місцях, за встановленим розкладом і зі скаргами з приводу порушень не звертались. 

З огляду на те, що позивачі були поновлені на посадах 07.03.2018 року, вони мали з`явитись на робочому місці 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, чого не відбулось.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що викладені обставини відповідають зафіксованим обставинам в актах державного виконавця Шевченківського відділу ДВС м. Дніпра Григорчука Г.В. від 14.03.2018 року, якими було встановлено, що на виконання рішень суду було поновлено на посаді практичного психолога ОСОБА_2 (т.2 а.с.7), здійснено запис № 15 до трудової книжки ОСОБА_2 (т.2 а.с.54) на підставі наказу № 27-к від 07.03.2018 року та було поновлено на посаді викладача фізичного виховання ОСОБА_1 (т.2 а.с.8), здійснено запис № 13 до трудової книжки ОСОБА_1 (т.2 а.с.84) на підставі наказу № 26-к від 07.03.2018 року.
Державним виконавцем в обох актах зафіксовано, що рішення суду виконано фактично та у повному обсязі 07.03.2018 року. 
Тобто, позивачі поновлені на посадах і судові рішення виконані роботодавцем добровільно - 07.03.2018 року.
Тобто, закриття виконавчого провадження відбулось у зв`язку з виконанням судового рішення роботодавцем у повному обсязі.
Крім того, колегією суддів установлено, за 07.03.2018 року позивачам було здійснено нарахування та виплата заробітної плати, що підтверджується довідками про нарахування і виплату заробітної плати за березень 2018 року (т.2 а.с.94-99).
Крім того, у подальшому, 14 березня 2018 року позивачі приступили до роботи саме на тих умовах праці, які визначені наказами про поновлення на роботі від 07.03.2018 року та не оскаржили їх.
Колегія вважає доведеним, що апелянти ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були обізнані про поновлення їх на роботі саме з 07 березня 2018 року.

Відповідно до вимог ст. 139 КзпП України, працiвники зобов`язанi працювати чесно i сумлiнно, своєчасно i точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової i технологiчної дисциплiни, вимог нормативних актiв про охорону працi, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договiр. 
Відповідно до статті 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.
Згідно положень статті 147 КЗпП України порушення трудової дисципліни – це невиконання чи неналежне виконання працівником, без поважних причин, обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку.
За змістом вказаної статті КЗпП України підставою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності є порушення трудової дисципліни. При цьому, закон не вимагає, щоб таке порушення обов`язково призводило до будь-яких шкідливих наслідків. Для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності досить, щоб був зафіксований сам факт порушення. Водночас наслідки порушення враховуються при визначенні тяжкості дисциплінарного проступку та виборі дисциплінарного стягнення.
Статтею 149 КЗпП України передбачено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.
За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення.
При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника.
Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ОСОБА_1 , викладача фізичного виховання, колегією встановлено, що відповідно до актів від 12.03.2018 року №3 та від 13.08.2018 року №5 складених на підставі службових записок старшого інспектора з кадрів ОСОБА_4 , доповідних студентів, керівника фізичного виховання ОСОБА_5 , голови циклової комісії військово-спортивних дисциплін ОСОБА_6 , завідувача навчально-методичного кабінету ОСОБА_7 , заступника директора з НВР ОСОБА_8 було зафіксовано факт невиходу на роботу та не проведення занять викладачем фізичного виховання ОСОБА_1 , вказано, що невихід на роботу викладача поставило під загрозу зрив навчального процесу (т.1.а.с.86-97).
У подальшому, коли 14 березня 2018 року ОСОБА_1 з”явилась на роботу, адміністрацією навчального закладу, з метою дотримання трудових прав працівника та на виконання вимог ст. 149 КзпП України було запропоновано надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці 12.03.2018 року та 13.03.2018 року. Однак, викладач фізичного виховання ОСОБА_1 відмовилась від надання будь-яких пояснень, що зафіксовано актом №12 від 14.03.2018 року (т.1.а.с.98). Документів на підтвердження поважності причин її відсутності на роботі не надала.
Тому, за відсутності надання навчальному закладу від викладача фізичного виховання ОСОБА_1 документів щодо поважності її відсутності на роботі 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, відмови у наданні пояснень з приводу відсутності її на роботі 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, зважаючи на ступінь вчиненого працівником проступку, керівником, на підставі документів, що підтверджували факт здійснення працівником прогулу, прийнято рішення про застосування до ОСОБА_1 , як до порушника трудової дисципліни заходів дисциплінарного стягнення передбаченого ст. 147 КЗпП України у вигляді догани, про що видано наказ № 31-к від 16.03.2018 року (т.1.а.с.99).

Щодо притягнення до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани ОСОБА_2 , практичного психолога, колегією встановлено, що відповідно до актів від 12.03.2018 року №4 та від 13.08.2018 року №6 складених на підставі службових записок завідувача гуртожитку ОСОБА_9 , чергової гуртожитку ОСОБА_10 , старшого інспектора з кадрів Орел Н. ОСОБА_11 ., доповідної заступника директора з гуманітарної освіти та виховання ОСОБА_12 було зафіксовано факт невиходу на роботу практичного психолога ОСОБА_2 (т.1.а.с.106-119).
У подальшому, коли 14 березня 2018 року ОСОБА_2 з”явилась на роботу, адміністрацією навчального закладу, з метою дотримання трудових прав працівника та на виконання вимог ст. 149 КзпП України було запропоновано надати письмові пояснення щодо її відсутності на робочому місці 12.03.2018 року та 13.03.2018 року. Однак, практичний психолог ОСОБА_2 відмовилась від надання будь-яких пояснень, що зафіксовано актом №10 від 14.03.2018 року та №15 від 16.03.2018 року (т.1.а.с.120-121). Документів на підтвердження поважності причин її відсутності на роботі не надала.
Тому, за відсутності надання навчальному закладу від практичного психолога ОСОБА_2 документів щодо поважності її відсутності на роботі 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, відмови у наданні пояснень з приводу відсутності її на роботі 12.03.2018 року та 13.03.2018 року, зважаючи на ступінь вчиненого працівником проступку, враховуючи, що проступок вчинено вперше, керівником, на підставі документів, що підтверджували факт здійснення працівником прогулу, прийнято рішення про застосування до ОСОБА_2 , як до порушника трудової дисципліни заходів дисциплінарного стягнення передбаченого ст. 147 КЗпП України у вигляді догани, про що видано наказ № 30-к від 16.03.2018 року (т.1.а.с.122).
Факт поновлення позивачів на роботі 07 березня 2018 року є встановленим.
Відсутність позивачів на робочих місцях 12.03.2018 року та 13.03.2018 року також підтверджено витягами з табелю обліку робочого часу (т.1 а.с.100,123).

Враховуючи вищевикладені обставини, колегією встановлено, що діями навчального закладу та оскарженими наказами не вчинялось порушення прав позивачів. 
Спірні накази є законними, обґрунтованими та такими, що прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства, з дотримання процедури та порядку їх прийняття. 
А тому, колегія вважає, що доводи апеляційної скарги щодо оскарження рішення місцевого суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог позивачів щодо оскарження наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності не підлягають задоволенню.

Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться в разі, коли порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя. 
Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови від 31 березня 1995 р. N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з наступними змінами та доповненнями) зазначив, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків або змушує докладати додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 

Оскільки, в ході розгляду справи, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції було встановлено, що під час прийняття спірних наказів відповідач діяв в межах та у спосіб передбачений чинним трудовим законодавством України та відповідно до своїх повноважень, не здійснив будь-яких незаконних дій, колегія вважає, що відсутні підстави відшкодування моральної шкоди з відповідача на користь позивачів, як необґрунтовані та не доведені. 

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Рішення ЄСПЛ у справах «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року; «Руїз Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року; «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року).

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення – без змін.

На підставі статті 141 ЦПК України, судові витрати понесені сторонами в зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення.

Керуючись ст.ст. 259,268,374,375,381,382,383,384 ЦПК України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 – залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 січня 2020 року – залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: Т.П. Красвітна

І.А. Єлізаренко