КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                               
справа № 754/14704/19                                               Головуючий у 1 інстанції: Клочко І.В.
провадження №22-ц/824/10524/2020                                        Суддя-доповідач: Олійник В.І.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
23 вересня 2020 року                                                                                 м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:
Судді-доповідача: Олійника В.І., 
суддів: Кулікової С.В., Желепи О.В.,
при секретарі Миронюк І.В.,   
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання договору дарування недійсним, -
 
в с т а н о в и в :
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовувала тим, що 10 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування 1/3 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., що підтверджується інформаційною довідкою №177347796 від 13.08.2019 року.
Позивачка вважала, що даний договір дарування не відповідає вимогам Цивільного кодексу України та порушує її право на справедливу сатисфакцію, виходячи з наступного.
Зазначалп, що 13 грудня 2017 року приблизно о 20 год. 00 хв., ОСОБА_1 , керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота Корола» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись проїзною частиною вулиці Драгоманова від вулиці А. Ахматової в напрямку вулиці О. Кошиця в місті Києві допустив порушення вимог п.18.1 ПДР України: під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, що знаходиться на вулиці Драгоманова, в районі будинку №18, не зупинився та допустив виїзд автомобіля на пішохідний перехід, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохіда ОСОБА_2 , що підтверджується Вироком Дарницького районного суду м. Києва у справі №753/7302/18 від 01.11.2018 року.
Пунктом 5 резолютивної частини вказаного вироку з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 150 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Усвідомлюючи те, що вказана ДТП сталась з вини відповідача, а також те, що він має нести матеріальну відповідальність за завдану внаслідок ДТП шкоду, ОСОБА_1 вчинив дії, спрямовані на погіршення свого майнового стану. Так, ОСОБА_4 , приблизно через два місяці після ДТП, а саме, 10.02.2018 року уклав зі своєю матір`ю ОСОБА_3 вищевказаний договір дарування.
Вказував, що на даний час ОСОБА_1 продовжує проживати у квартирі, 1/3 частку якої він передав ОСОБА_3 , що підтверджується вказаною адресою проживання відповідача у вироці.
ОСОБА_2 вважає, що з метою ухилення від виконання зобов`язання з відшкодування шкоди ОСОБА_1 вирішив провести фіктивне відчуження нерухомого майна на користь своєї матері. Такі дії сторін договору дарування спрямовані виключно на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно від боржника у зобов`язанні до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому, за його рахунок, судового рішення про стягнення грошових коштів.
На час подачі даного позову ОСОБА_1  не виконав своїх зобов`язань щодо сплати моральної шкоди у розмірі 150 000 грн. та продовжує надалі ухилятися від виконання своїх зобов`язань.
Вчинення ОСОБА_1 дій щодо приховання свого майна шляхом його дарування за для невиконання свого зобов`язання перед позивачем завдає майнової шкоди ОСОБА_2 .
Зазначає, що з моменту винесення вироку відносно ОСОБА_1 останній не зробив жодної виплати призначених позивачу коштів, що свідчить про недобросовісність останнього.
Укладення боржником, проти якого було розпочате кримінальне провадження, договору дарування з близьким родичем ОСОБА_3 , на думку позивачки, також свідчить про його недобросовісність та зловживання правами стосовно потерпілої, оскільки такий договір дарування порушує майнові інтереси позивачки.
На підставі наведеного, позивачка вважала, що спірний договір дарування був укладений не з метою створення реальних правових наслідків у вигляді переходу права власності, а задля формальної зміни статусу квартири, з метою її приховування від органів державної виконавчої служби та ухилення від виконання вироку щодо стягнення з ОСОБА_1 грошових коштів.
Також на підставі ст.216 ЦК України просила застосувати наслідки недійсності правочинів (реституцію) шляхом повернення 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_1 , попередньому власнику ОСОБА_1 .
Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 07 травня 2020 року позов задоволено.
Визнано недійсним договір дарування 1/3 частини квартири, укладеного 10 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Погребняком Г.В., і здійснено розподіл судових витрат.
В апеляційних скаргах ОСОБА_1 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового, яким у задоволенні позовної заяви відмовити в повному обсязі.
Скарги обґрунтовані тим, що підстав стверджувати про фіктивність договору дарування немає і позивачкою не надано доказів порушення її прав укладенням оскаржуваного договору, а тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Зазначає, що судом першої інстанції порушено вимоги цивільного процесуального законодавства, рішення ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права, справу розглянуто поверхнево, що призвело до ухвалення незаконного та необґрунтованого рішення, яке має бути скасоване судом апеляційної інстанції  з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
ОСОБА_2 подала до апеляційного суду відзив, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд встановив, що укладення оспорюваного договору дарування за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки він не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1, 5 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України. 
            Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та 5 ст.203 ЦК України, що за правилами ст.215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Судом встановлено, що згідно вироку Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 13 грудня 2017 року приблизно о 20 год. 30 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «Тойота Корола» (державний номерний знак НОМЕР_1 ) та рухаючись проїзною частиною вулиці Драгоманова від вулиці А. Ахматової в напрямку вулиці О.Кошиця в місті Києві допустив порушення вимог п.18.1 ПДР України: під`їжджаючи до нерегульованого пішохідного переходу, що знаходиться на вулиці Драгоманова, в районі будинку №18, не зупинився та допустив виїзд автомобіля на пішохідний перехід, внаслідок чого скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_2 
10 лютого 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено договір дарування частини квартири, відповідно до якого ОСОБА_3 прийняла в дар від ОСОБА_1 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 (а.с.49-50).
23 квітня 2018 року ОСОБА_1 вручено підозру (а.с.47-48).
Вищевказаним вироком Дарницького районного суду м. Києва від 01 листопада 2018 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та стягнуто на користь ОСОБА_2 150 000 грн. моральної шкоди (а.с.8-10).
Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.
Згідно зі ст.717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
За змістом ч.5 ст.203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до змісту ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.
Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.
У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому  її  прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.  
Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Така правова позиція сформована у постанові ВСУ від 9 серпня 2017 року у справі №6-2690цс16.
Згідно з ч.ч.2, 3 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв`язку із вчиненням особами нікчемного правочину та внаслідок визнання його недійсним.
При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).
Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Отже, відчуження ОСОБА_1 1/3 частини квартири шляхом укладення договору дарування не може використовуватися ним, як учасником цивільного обороту, для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення боргу.
Боржник, проти якого ухвалене судове рішення про стягнення боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки відчуження майна порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника.
Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (правова позиція Верховного Суду, викладена в постанові від 06 березня 2019 року у справі №61-156св17).
Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.  
Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.
Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.  
Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.
 
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07 травня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено 24 вересня 2020 року.

Суддя-доповідач:  

Судді: