Ухвала
Іменем України 
9 липня 2020 року
м. Київ
справа № 635/2961/17
провадження № 51-1805 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Харківського районного суду Харківської області                                      від 15 лютого 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 4 лютого         2020 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вироком Харківського районного суду Харківської області                                      від 15 лютого 2019 року 
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Мерефа Харківського р-ну Харківської обл., жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 1 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі – КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст. 75 КК            ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у порядку, передбаченому статтями 100, 124 Кримінального процесуального кодексу України                 (далі – КПК). 
За вироком суду  ОСОБА_4 визнано винним і засуджено за те, що він06 квітня 2017 року приблизно о 07:00, перебуваючи на подвір`ї квартири АДРЕСА_2 , під час словесного конфлікту з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , зробив у бік ОСОБА_5 чотири постріли з невстановленої зброї, чим заподіяв потерпілому сліпе вогнепальне поранення животу, спини та лівої сідниці, які належать до легких тілесних ушкоджень, які потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, а також - вогнепальне кульове поранення, яке проникає до черевної порожнини, з пошкодженням по ходу раньового каналу правої долі печінки, яке відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя. Після травмування потерпілого конфлікт був припинений.        
Харківський апеляційний суд ухвалою від 4 лютого 2020 року вирок суду змінив в частині вирішення цивільного позову, збільшив суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди на користь потерпілого ОСОБА_5 з 5 000 грн до 50 000грн, в решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений ставить вимогу про зміну судових рішень щодо нього в частині кваліфікації його дій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що його дії безпідставно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК, оскільки він перебував у стані необхідної оборони. Просить змінити покарання відповідно до меж, встановлених у ст. 124 КК.
Перевіривши доводи касаційної скарги та долучені до неї копії судових рішень, суд не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.
Згідно з положеннями ст. 370 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Статтею 433 КПК визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.  
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
З матеріалів кримінального провадження видно, що доводи касаційної скарги ОСОБА_4 стосовно незаконності вироку щодо нього є аналогічними доводам, на які він посилався у своїй апеляційній скарзі. 
Спростовуючи доводи апеляційних скарг ОСОБА_4 та його захисника щодо необґрунтованості засудження за ч. 1 ст. 121 КК, апеляційний суд навів докладні мотиви прийнятого рішення і не встановив істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу та дати правильну юридичну оцінку злочинним діям засудженого. 
Погоджуючись із висновками місцевого суду, апеляційний суд в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_4 у заподіянні ОСОБА_5 умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, за наведених у вироку обставин підтверджено сукупністю досліджених та перевірених у судовому засіданні доказами. Висновок суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, підтверджується: показаннями обвинуваченого який ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій не заперечував, що він декілька разів вистрілив в бік потерпілого з травматичного пістолету за обставин, установлених судом першої інстанції; показаннями потерпілого ОСОБА_5 , які підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_6 ; протоколом огляду місця події від 19 квітня 2017 року; протоколами проведення слідчого експерименту від 11 квітня 2017 року та 6 травня 2017 року; висновками експертів від 10 травня 2017 року № 2586-Ая/17 та                    № 2918-ая/17 та від 23 травня № 189;.
Доводи засудженого про відсутність у його діях складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК, у зв`язку з тим, що він заподіяв потерпілому ОСОБА_5 тілесні ушкодження, перебуваючи у стані необхідної оборони, є необґрунтованими. 
Так, згідно з ч. 3 ст. 36 КК перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Слід відрізняти необхідну оборону від уявної, під якою розуміється заподіяння шкоди за таких обставин, коли реального суспільно небезпечного посягання не було, але особа, неправильно оцінюючи дії потерпілого, помилково припускала наявність такого посягання.
При уявній обороні кримінальна відповідальність за заподіяну 
шкоду виключається лише у випадках, коли обстановка, що склалася, давала особі підстави вважати, що мало місце реальне посягання, і вона не усвідомлювала й не могла усвідомлювати помилковості свого припущення. Питання про те, чи дійсно в особи були підстави для помилкового висновку про наявність суспільно небезпечного посягання, вирішується з урахуванням конкретних обставин справи.
Судом ретельно перевірялась версія захисту щодо заподіяння потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, спричиненого при перевищенні меж необхідної оборони. Проте цю версію правильно визнано безпідставною, оскільки  вона суперечить встановленим фактичним обставинам та не підтверджується доказами, зібраними у справі. Зокрема, не підтверджується те, що потерпілий             ОСОБА_5 вчинив такі дії, які б загрожували життю чи здоров`ю засудженого ОСОБА_4 , що свідчить про відсутність обставин, за яких він міг би вбачати реальну загрозу з боку потерпілого.
Таким чином, суд дійшов обґрунтовано висновку про відсутність підстав вважати, що засуджений під час події перебував у стані необхідної оборони або вийшов за її межі.
Отже, суд першої інстанції, провівши судовий розгляд відповідно до обвинувального акта в межах висунутого обвинувачення, безпосередньо дослідивши докази, надавши їм належну оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 в умисному тілесному ушкодженні, небезпечному для життя в момент заподіяння, за обставин, які виклав у вироку. 
 З урахуванням конкретних обставин кримінального провадження дії                           ОСОБА_4 , правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 121 КК, з чим погоджується і колегія суддів касаційної інстанції. 
При перегляді справи в апеляційному порядку апеляційний суд належним чином перевірив доводи, які були зазначені в апеляційній скарзі засудженого, та прийняв рішення з наведенням докладних підстав в ухвалі, яка відповідає вимогам                             ст. 419 КПК.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону про кримінальну відповідальність, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанції у кримінальному провадженні допущено не було.
З огляду на викладене суд вважає, що підстав для задоволення касаційної скарги захисника з мотивів, наведених у ній, немає, а тому відповідно до                                              п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК  у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою слід відмовити.
Керуючись п. 2  ч. 2  ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Харківського районного суду Харківської області від 15 лютого 2019 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 4 лютого 2020 року щодо нього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                                          ОСОБА_3