ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2020 р.	Справа № 520/3535/2020	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мінаєвої О.М.,
Суддів: Донець Л.О. ,  Макаренко Я.М. ,
за участю секретаря судового засідання Лисенко К.В.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року, головуючий суддя І інстанції: Сліденко А.В., м. Харків у справі № 520/3535/2020
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків (Вольф) Тетяни Леонідівни      третя особа        Акціонерне товариство "БАНК ФОРВАРД" 
          про визнання протиправною та скасування постанови,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі – позивач) звернулась до суду з позовом до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків ОСОБА_2 Вольф) Тетяни Леонідівни (далі – відповідач), третя особа -  Акціонерне товариство "Банк Форвард", в якому просила суд визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_3 Вольф) Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60452975 від 30.10.2019р.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду України від 27.04.2020 року вказаний адміністративний позов залишено без задоволення.
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення норм матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду України від 27.04.2020 року у справі №520/3535/2020, та прийняти постанову, якою задовольнити позов у повному обсязі.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, позивач зазначає, що приватним виконавцем порушено ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Також вказує, що приватним виконавцем всупереч приписам законодавства не взято до уваги, що боржник зареєстрований та проживає в м. Харкові, майна на території міста Києва не має.
За приписами ст. 268 КАС України у справах, визначених статтями 273 - 277, 280 - 283, 285 - 289 цього Кодексу, щодо подання позовної заяви та про дату, час і місце розгляду справи суд негайно повідомляє відповідача та інших учасників справи шляхом направлення тексту повістки на офіційну електронну адресу, а за її відсутності - кур`єром або за відомими суду номером телефону, факсу, електронною поштою чи іншим технічним засобом зв`язку (ч. 1 ст. 268 КАС України).
Позивачем та її представником подано клопотання про розгляд справи без участі.
Учасник справи вважається повідомленим належним чином про дату, час та місце розгляду справи, визначеної частиною першою цієї статті, з моменту направлення такого повідомлення працівником суду, про що останній робить відмітку у матеріалах справи, та (або) з моменту оприлюднення судом на веб-порталі судової влади України відповідної ухвали про відкриття провадження у справі, дату, час та місце судового розгляду (ч. 2 ст. 268 КАС України).
Неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій (ч. 3 ст. 268 КАС України).
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що з 08.10.1999р. місце проживання заявника було зареєстровано за адресою АДРЕСА_1 . 22.08.2019р. заявника було знято з реєстрації місця проживання. Зареєстрованим місцем проживання заявника з 26.03.2020р. є АДРЕСА_2 . Отже, у період 22.08.2019р.-26.03.2020р. заявник не мав зареєстрованого в установленому законом порядку місця проживання на території України.
20.09.2020р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області - Незнайко Н.М. відносно заявника як боржника за кредитним договором №986474764 від 25.07.2012р. було вчинено виконавчий напис №577 на суму боргу - 69.625,53грн.
04.10.2019р. письмовою заявою про примусове виконання рішення (загаданого вище виконавчого напису) стягувач, АТ "Банк Форвард" звернувся до відповідача - приватного виконавця виконавчого округу м. Київ  Вольф Тетяни Леонідівни. У тексті  заяви стягувач зазначив, що майно боржника у вигляді грошових коштів на рахунку розміщено на території м. Києва.
30.10.2019р. відповідачем було видано постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №60452975.
Не погодившись із постановою приватного виконавця про відкриття виконавчого провадження, ОСОБА_1 звернулась до суду.
Залишаючи без задоволення позов суд першої інстанції виходив з правомірності постанови приватного виконавця виконавчого округу м. Києва ОСОБА_4 ) Тетяни Леонідівни про відкриття виконавчого провадження №60452975 від 30.10.2019р.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, за заявою стягувана про примусове виконання рішення.
У частині 3 цієї ж статті зазначено, що у заяві про примусове виконання рішення стягувач має право зазначити відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо), рахунки в банківських установах для отримання ним коштів, стягнутих з боржника, а також зазначає суму, яка частково сплачена боржником за виконавчим документом, за наявності часткової сплати.
За приписами ч. 1 ст. 19 Закону України “Про виконавче провадження”, право вибору пред`явлення виконавчого документа для примусового виконання до органу державної виконавчої служби або до приватного виконавця, якщо виконання рішення відповідно до статті 5 цього Закону віднесено до компетенції і органів державної виконавчої служби, і приватних виконавців, належить стягувачу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 24 виконавчі дії провадяться державним виконавцем за місцем проживання, перебування, роботи боржника або за місцезнаходженням його майна. Право вибору місця відкриття виконавчого провадження між кількома органами державної виконавчої служби, що можуть вчиняти виконавчі дії щодо виконання рішення на території, на яку поширюються їхні функції, належить стягувачу.
Приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Як свідчать матеріали справи, стягувачем надано заяву про примусове виконання рішення із зазначенням місця знаходження майна боржника (грошових коштів) - карткового рахунку № НОМЕР_1 , відкритого в АТ “Банк Форвард”, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганська, буд. 105.
Так, позивач в апеляційній скарзі вказує, що приватним виконавцем порушено ст. 24 Закону України “Про виконавче провадження”, оскільки позивач зареєстрований та проживає в м. Харкові, майна на території міста Києва не має.
Разом з тим, колегією суддів встановлено, що згідно з довідкою, наданою АТ “ Банк Форвард” до матеріалів справи, за позивачем обліковується рахунок  № НОМЕР_1 у валюті - гривня, в АТ “Банк Форвард”, який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганська, буд. 105 (а.с. 175).
За приписами п. 3.1 ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Згідно з частинами 6.1, 6.2 статті 6 вказаного закону банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.
Частинами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" визначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.
Безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об`єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, як того вимагає скаржник (пункти 11, 12), у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій і зазначається під час арешту цього майна. Можливість ініціювати операції стосовно безготівкових коштів в іншому місці, окрім як у банку, у якому відкрито відповідний рахунок, не суперечить цій юридичній фікції, яка закріплена також у Законі України "Про виконавче провадження", у якому йдеться про "кошти, які перебувають на рахунках боржника у банках".
В частині 4 статті 24 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.
Отже, підсумовуючи вищенаведене, можна зробити висновок, що грошові кошти у формі записів на рахунках у банках є майном.
Вищевказаний висновок відповідає висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 10.09.2018 року у справі  №905/3542/15.
Враховуючи викладене, в даних спірних відносинах порушення Закону України “Про виконавче провадження” відсутнє, оскільки майно боржника перебуває у м. Києві, а відповідно до статті 24 цього Закону приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності зазначення стягувачем в заяві про примусове виконання рішення конкретного майна боржника та його місцезнаходження, колегія суддів відхиляє, оскільки приписами ч. 3 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження" визначено право, а не обов`язок стягувача зазначати відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення.
Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо невстановлення наявності чи відсутності грошових коштів, на рахунку, відкритому в АТ “Банк Форвард” на ім`я ОСОБА_1 , оскільки Законом України “Про виконавче провадження” не передбачено проведення виконавчих дій спрямованих на перевірку наявності грошових коштів або майна до відкриття виконавчого провадження. Виконавець відкриває виконавче провадження на підставі заяви стягувача, в якій стягувач має право зазначити будь-які відомості, що ідентифікують боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення (рахунок боржника, місце роботи чи отримання ним інших доходів, конкретне майно боржника та його місце знаходження тощо).
Таким чином, враховуючи, що до відповідача надійшов виконавчий документ, у якому зазначено  місцезнаходження майна боржника у межах виконавчого округу м. Києва, у приватного виконавця не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, у зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання протиправною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження №60452975 від 30.10.2019 року.
Стосовно інших посилань апеляційної скарги, то колегія суддів критично оцінює такі з огляду на їх необґрунтованість, та зазначає, що згідно п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.
Крім того, судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову. Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим обґрунтування судом першої інстанції своїх висновків з посиланням на ч. 1 ст. 25, ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», якими передбачено, що державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред`явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Підстави для прийняття рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження викладені законодавцем у ч.1 ст. 26 цього ж закону. Колегія суддів зазначає, що вказані приписи у Законі України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 № 1404-VIII відсутні, судом першої інстанції помилково застосовано приписи Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 №606-XIV, що не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому вказані посилання підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення Харківського окружного адміністративного суд від 27.04.2020 року.
В іншій частині оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч. 1 ст. 242 КАС України, а тому відсутні підстави для його скасування.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч. 4 ст. 317 КАС України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1  задовольнити частково.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року по справі №520/3535/2020  змінити шляхом виключення з мотивувальної частини рішення абзаців 44, 45, 46.
В іншій частині рішення Харківського окружного адміністративного суду від 27.04.2020 року  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 	(підпис)	О.М. Мінаєва	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Л.О. Донець    Я.М. Макаренко