Справа № 148/511/20
Провадження № 22-ц/801/1115/2020
Категорія: 114
Головуючий у суді 1-ї інстанції Саламаха О. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 липня 2020 року	Справа № 148/511/20	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:        
головуючого - Берегового О.Ю. (судді – доповідача),
суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,
учасники справи:
заявник: ОСОБА_1 ,
відповідач: ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ОСОБА_2 , про видачу обмежувального припису за апеляційною скаргою заінтересованої особи ОСОБА_2 на рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2020 року, ухвалене в залі судових засідань місцевого суду під головуванням судді Тульчинського районного суду Вінницької області Саламахи О.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою про видачу обмежувального припису відносно ОСОБА_2 .
Заявлені вимоги мотивовані тим, що 26 січня 2016 року вона зареєструвала шлюб з ОСОБА_2 . У шлюбі у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Згодом, 12 вересня 2018 року подружжям придбано житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , який було оформлено на чоловіка. Договір купівлі-продажу вказаного житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Тульчинського нотаріального округу Ковганичем А.В. та знаходиться у заінтересованої особи ОСОБА_2 .
Заявник вважає, що набутий під час шлюбу житловий будинок, в силу ч. 3 ст. 368 ЦК України, є спільною сумісною власністю подружжя. 
В кінці грудня 2019 року між подружжям виникла сварка, в результаті якої, заявник зібрала свої речі, та разом із сином поїхала проживати до батьківської хати в АДРЕСА_2 , звідки кожного дня їздила на роботу.
Однак, через оголошення всеукраїнського карантину, добиратись на роботу та з роботи стало складно, через що вона вирішила повернутись жити до будинку за адресою: АДРЕСА_1 .
Так, 25 березня 2020 року заявник, прийшовши з роботи, потрапити у будинок не змогла, оскільки її чоловік ОСОБА_2 без її відома та згоди поселив у будинку невідому їй жінку і перешкоджав заявнику доступ до вказаного будинку та разом з останньою ображали її нецензурною лайкою, у зв`язку з чим ОСОБА_1 була вимушена шукати інше місце для ночівлі.
26 березня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до дільничного інспектора Бондаря С.П., який обслуговує Кинашівську територіальну громаду, та разом з ним і двома свідками - ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прийшли до будинку по АДРЕСА_1 , однак, ОСОБА_2 двері не відчинив, повідомивши по телефону дільничному, що його немає вдома та викликав поліцію.
Разом з тим, 28 березня 2020 року заявник знову намагалась потрапити до будинку, але чоловік її в черговий раз не впустив, чим вважає завдав шкоди її психологічному здоров`ю.
Заявник вважає, що такими діями ОСОБА_2 здійснив домашнє (економічне та психологічне) насильство, що полягає в умисному позбавленні житла, на яке вона має право. 
За фактом домашнього насильства заявник 28 березня 2020 року викликала поліцію, після приїзду працівники якої порадили їй звернутися до суду, оскільки чоловік заявниці повідомив, що він записаний в реєстраційному документі власником будинку і тому вона не має права на даний будинок, в якому перебуває інша жінка, і тому він її не впустить.
Вказані обставини стали причиною звернення заявника до суду з даною заявою.
Рішенням Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2020 року заяву задоволено частково.
Видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , строком на шість місяців.
Встановлено наступний захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та покладено на нього обов`язки з усунення перешкод у користуванні майном, а саме:
- надано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , вільний та безперешкодний доступ і безперешкодне користування житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , а також меблями та іншими речами, що знаходяться у даному будинку, строком на шість місяців;
- заборонено ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поселяти до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , третіх осіб, строком на шість місяців.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині надання їй безперешкодного володіння будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , меблями та іншими речами, що у ньому знаходяться, та заборони ОСОБА_2 розпоряджатися вказаним майном без згоди ОСОБА_1 , - відмовлено.
Судові витрати віднесено за рахунок держави.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2020 року мотивовано тим, що є доведеним факт, який підтверджується матеріалами справи та показаннями свідків, що ОСОБА_2 вчиняє домашнє насильство економічного характеру щодо заявника ОСОБА_1 , не впускаючи її проживати до будинку, у якому вона зареєстрована, чим створює їй та їх спільній дитині житлові незручності. В свою чергу, суд не знайшов законних та достатніх підстав для задоволення заяви в частині надання ОСОБА_1 права безперешкодного володіння будинком, меблями та іншими речами, що у ньому знаходяться, та заборону заінтересованій особі ОСОБА_2 розпоряджатися вищевказаним майном без згоди заявника, оскільки положеннями п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», передбачено усунення перешкод саме у користуванні майном, а не у його володінні.
Не погоджуючись з таким рішенням суду заінтересована особа ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви в повному обсязі.
Апеляційна скарга заінтересованої особи ОСОБА_2 мотивована тим, що суд першої інстанції невірно встановив факт вчинення ним домашнього насильства відносно заявника. Вважає, що ОСОБА_1 самостійно віддала ключі, залишила будинок та вивезла окрім особистих речей також речі спільного користування, що стало підставою для обмеження доступу до вказаного будинку задля збереження особистих речей. Крім того, зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції не врахував висновки Верховного суду в аналогічній справі викладені в постанові суду від 21 листопада 2018 року в цивільній справі №756/2072/18.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечила аргументи заінтересованої особи ОСОБА_2 викладені в ній, вказавши, що судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та вірно встановлено факт домашнього насильства на основі належних і допустимих доказів, показань свідків та заінтересованої особи. Крім того, вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено в межах заявлених вимог. Разом з тим, ОСОБА_1 , вважає, що судом першої інстанції вірно не взято до уваги висновки Верховного суду викладені в постанові суду від 21 листопада 2018 року в цивільній справі №756/2072/18, оскільки, останньою встановлено інші підстави та предмет заявлених вимог.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
Оскільки рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині задоволених та встановлених заходів тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 , тому в іншій частині рішення суду в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. 
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.
Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого Відділом ДРАЦС Тульчинського районного управління юстиції у Вінницькій області 26 січня 2016 року (а.с. 7), 26 січня 2016 року між заявником ОСОБА_1 та заінтересованою особою ОСОБА_2 зареєстровано шлюб.
Відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 16 вересня 2016 року Відділом ДРАЦС ГТУЮ у Вінницькій області (а.с. 6), ІНФОРМАЦІЯ_4 у ОСОБА_1 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 .
Згідно копії паспорту громадянина України серії НОМЕР_3 , виданого 09 лютого 2016 року Тульчинським РС УДМС України у Вінницькій області (а.с. 4-5), заявник ОСОБА_1 з 14 січня 2019 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 205360580, сформованої 26 березня 2020 року (а.с. 26-27), за ОСОБА_2 12 вересня 2018 року зареєстровано право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору кіпівлі-продажу серії та номер 702, від 12 вересня 2018 року, видавник: приватний нотаріус Тульчинського районного нотаріального округу Ковганич А.В.
Згідно довідки Тульчинської філії ТОВ "ФУД ДЕВЕЛОПМЕНТ" №04 від 30 березня 2020 року (а.с. 28), заявник ОСОБА_1 працює в даному підприємстві на посаді начальника виробничої лабораторії з 02 січня 2018 року.
Син заявника ОСОБА_1 та заінтересованої особи ОСОБА_2 - ОСОБА_3 відвідує Тульчинський заклад дошкільної освіти №5, що підтверджується довідкою даного закладу №8 від 30 березня 2020 року (а.с. 29).
Відповідно до копії службової характеристики командира військової частини НОМЕР_4 , заінтересована особа - сержант ОСОБА_2 по місцю служби характеризується з позитивної сторони.
Відповідно до копії листа військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_5 від 27 серпня 2018 року, заінтересовану особу ОСОБА_2 повідомлено, що йому призначено одноразову грошову допомогу в розмірі 440500 грн.
ОСОБА_2 подана позовна заява про розірвання шлюбу з ОСОБА_1 , що підтверджується її ксерокопією адресованої Тульчинському районному суду Вінницької області, з відміткою штампу вхідної кореспонденції суду "02.04.2020" (а.с. 45).
Відповідно до ксерокопії матеріалів звернення заявника ОСОБА_1 від 28 березня 2020 року до Тульчинського ВП Немирівського ВП ГУНП у Вінницькій області (а.с. 86-90), встановлено, що ОСОБА_1 28 березня 2020 зверталася до поліції з приводу того, що її чоловік не впускав до будинку, співвласником якого вона є, просила прийняти відповідні міри. Відповідно до письмових пояснень заінтересованої особи ОСОБА_2 , що містяться в матеріалах звернення, останній пояснив, що він з 2016 року перебуває у шлюбі з заявником ОСОБА_1 . В кінці осені 2019 року вона залишила житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому повідомивши, що залишає місце проживання за даною адресою. Також, ОСОБА_2 зазначив, що будинок куплений за його власні кошти, які він отримав від держави за отриману інвалідність.
Порядок розгляду судом справ про видачу і продовження обмежувального припису визначено главою 13 розділу IV ЦПК України.
Відповідно до правил ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Основним нормативно-правовим актом, яким регулюються спірні правовідносини, є Закон України "Про запобігання та протидію домашньому насильству", а також міжнародно-правовими актами, під час вирішення такої категорії справ обов`язковому застосуванню підлягає судова практика Європейського суду з прав людини.
Зокрема, Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950року) є фундаментальною основою в галузі прав і свобод людини, її законних інтересів та потреб. Одна з ключових особливостей Конвенції полягає в тому, що вона не тільки встановлює права та свободи людини, але і передбачає право на індивідуальне звернення за захистом порушених прав на міжнародному рівні. Конвенція та протоколи до неї за юридичною природою є обов`язковим міжнародним правовим договором, який запровадив систему національного контролю за дотриманням прав людини на внутрішньодержавному рівні.
07 листопада 2011 року Україною було підписано Конвенцію Ради Європи про запобігання насильству стосовно жінок і домашньому насильству та боротьбу з цими явищами, на виконання якої 07 грудня 2017 року прийнято Закон «Про запобігання та протидію домашньому насильству».
Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.
Заявник вказує, що вона є постраждалою від домашнього насильства, зокрема психологічного та економічного, з боку її чоловіка - ОСОБА_2 та відповідно, наділена правом звернення до суду з заявою про видачу обмежувального припису.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 3 Закону визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких, зокрема подружжя.
Згідно з пунктами 3, 4, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону домашнє насильство – це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.
Економічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.
Психологічне насильство – це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.
Фізичне насильство – це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.
Домашнє насильство виступає грубим порушенням прав людини і зазіхає, передусім на її основні права, що підтверджено як у міжнародних правових актах, так і у рішеннях міжнародних інституцій, однією з яких є Європейський суд з прав людини.
При розгляді справ, в яких є прояви домашнього насильства, судді мають звертатися до прецедентної практики міжнародних і регіональних судових інституцій – Європейського суду з прав людини, Комітету ООН з прав людини, Комітету ООН з ліквідації дискримінації щодо жінок, Європейського суду справедливості тощо.
Відповідно до правил ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію (995 004) та практику Суду як джерело права.
Європейський суд з прав людини визнав, що насильство в сім`ї, якому держава вчасно не запобігла чи не зупинила, може призвести до порушення таких статей Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: 1) обов`язок дотримуватись прав людини (ст.1); 2) право на життя (ст.2); 3) заборона тортур або нелюдських чи таких, що принижують гідність, поводження чи покарання (ст.3); 4) право на повагу до особистого та сімейного життя (ст.8); 5) право на ефективні засоби правового захисту (ст.13); 6) заборона дискримінації (ст.14).
Так, порушення з боку держави прав людини у випадках, пов`язаних з насильством у сім`ї зафіксовано в судових рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема: - «А. проти Сполученого Королівства» (1998); «Е.С. та інші проти Словаччини» (№8227/04 від 15.09.2009); «Контрова проти Словаччини» (№7510/0431.5.2007); «Беваква та С. проти Болгарії» (№71127/01)12.6.2008); «Опуз проти Туреччини» (№33401/02 від 09.06.2009); «Дурма проти Турції» про неналежне розслідування жертви домашнього насильства (№3621/07 13.11.2014); «А. проти Хорватії» (№55164/18 від 14.10.2010); «Хайдуова проти Словаччини» (№2660/03 від 13.11.2010); «Бранко Томасік та інші проти Хорватії» (№46598/06 від 15.01.2009); «Савіни проти України» (2008рік).
Аналіз зазначених вище рішень Європейського суду з прав людини свідчить, що насильство в сім`ї не є приватною чи сімейною справою, але є питанням, що зачіпає суспільні інтереси, що в свою чергу вимагає ефективних дій з боку держави. Суд зазначає, що недостатньо мати закони щодо протидії домашньому насильству, більш важливим є наявність ефективних механізмів їхньої реалізації. Відсутність ефективного захисту з боку держави призводить до настання фактів тяжкого насильства в сім`ї.
Відповідно до п. 5, 6, 7, 8, 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», запобігання домашньому насильству - система заходів, що здійснюються органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями, а також громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, та спрямовані на підвищення рівня обізнаності суспільства щодо форм, причин і наслідків домашнього насильства, формування нетерпимого ставлення до насильницької моделі поведінки у приватних стосунках, небайдужого ставлення до постраждалих осіб, насамперед до постраждалих дітей, викорінення дискримінаційних уявлень про соціальні ролі та обов`язки жінок і чоловіків, а також будь-яких звичаїв і традицій, що на них ґрунтуються.
Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі.
Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.
Особа, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала особа), - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі.
Оцінка ризиків - оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.
Частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:
1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;
2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;
3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;
4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;
5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;
6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.
Згідно з частиною третьою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).
Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.
Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.
Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року (справа №753/23624/18).
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникають конфліктні ситуації, внаслідок яких заявниця зазнає насильства та фактично позбавлена місця проживання, а видача обмежувального припису надасть можливість припинити насильство з боку кривдника.
Встановивши, що ОСОБА_2 не допускає ОСОБА_1 до будинку, де вони спільно проживали, суд першої інстанції обґрунтовано видав обмежувальний припис щодо зобов`язання заінтересованої особи усунути такі перешкоди, оскільки зазначені порушення з боку останнього мають всі ознаки економічного насильства.
Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги, що заявник не довела в суді вчинення відносно неї домашнього насильства, оскільки такі доводи спростовані зібраними у справі доказами, які досліджені належним чином, а результат указаної процесуальної дії викладено у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях».
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи вищевикладене, доводи ОСОБА_2 , який подав апеляційну скаргу, про те, що на час розгляду заяви не існує жодного судового рішення про притягнення його до кримінальної чи адміністративної відповідальності за вчинення насильства над заявником не спростовують висновку суду у цій справі й не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення, так як встановлення обмежувального припису є превентивним способом захисту потерпілих від домашнього насильства.
Колегія суддів апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, що застосування заходів запобігання вчинення домашнього насильства з метою запобігання ризикам є вичерпним за умови задоволення заявлених вимог у частині зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди створені ним заявниці у користуванні будинком, в якому вона зареєстрована та проживала з 14 січня 2019 року і до грудня 2019 року, що розташований за адресою АДРЕСА_1 .
Задовольняючи заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо усунення перешкод у вільному і безперешкодному користуванні житловим будинком, за адресою АДРЕСА_1 , суд першої інстанції вірно надав оцінку показам заявника, яка вважає, що вказане житлове приміщення є об`єктом спільної сумісної власності кривдника та постраждалої, оскільки з встановлених судом обставин, вбачається, що право власності ОСОБА_2 на вказаний житловий будинок, зареєстровано 12 вересня 2018 року, коли ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі, представником заінтересованої особи належними та допустимими доказами не доведено зворотного, тому у суду були вагомі підстави для такого висновку.
Не приймаються також до уваги твердження апелянта з приводу того, що суд першої інстанції не врахував висновки Верховного суду в аналогічній справі викладені в постанові суду від 21 листопада 2018 року в цивільній справі №756/2072/18, оскільки вказана позиція висловлена в конкретній справі за інших правовідносин сторін.
В даному випадку суд першої інстанції, оцінивши усі докази у їх сукупності дійшов правильного висновку про необхідність видачі обмежувального припису відносно ОСОБА_2 шляхом встановлення заходу тимчасового обмеження прав кривдника та покладення на нього обов`язків, зокрема, встановлених п. 2 ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству".
Визначений судом захід тимчасового обмеження прав ОСОБА_2 на строк, вказаний судом, застосований відповідно до закону, є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшому розвитку конфлікту, захисту здоров`я та моралі постраждалої та малолітньої дитини.
Разом з тим, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення заявленої вимоги ОСОБА_1 про заборону ОСОБА_2 , поселяти до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , третіх осіб, оскільки частиною другою статті 26 Закону № 2229-VIII визначено вичерпний перелік заходів тимчасового обмеження прав кривдника у формі встановлення судом обмежувального припису, серед яких, зокрема відсутній вказаний заявником захід.
Отже, обставини на які посилається ОСОБА_2 в апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального права частково знайшли своє підтвердження.
Таким чином, рішення суду підлягає скасуванню в частині задоволення вимоги про заборону ОСОБА_2 , поселяти до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , третіх осіб, а в іншій оскаржуваній частині залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06 квітня 2020 року в частині заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поселяти до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , третіх осіб, строком на шість місяців скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
В задоволенні заяви ОСОБА_1 в частині заборони ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , поселяти до будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , третіх осіб, строком на шість місяців, відмовити.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий                                                        О.Ю. Береговий

Судді:                                                                О.В. Ковальчук

                                                                               О.С. Панасюк