Постанова                                      
Іменем України                                 
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/10971/14-ц
провадження № 61-882св17
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом)- ОСОБА_1 ,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року у складі судді Бойчука А. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Кононенка Н. А., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

 

 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 липня 2004 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб у третьому відділі реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 198.
Під час перебування у шлюбі у них народилися діти: ОСОБА_3 ,                        ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Вказувала, що ОСОБА_2 в односторонньому порядку припинив контакти із нею та спільними дітьми, ігнорує зобов`язання як батько, не надає дітям моральної допомоги, не дбає про їх матеріальне забезпечення та не бере участі у їх вихованні.
Зазначала, що ОСОБА_2 є фаховим моряком, займає високооплачувану посаду на комерційному флоті, працюючи за контрактом із іноземним роботодавцем.
Враховуючи наведене просила суд стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 12 000 грн на кожну дитину до досягнення ними повноліття.
 
У квітні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, виконавчий комітет Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області, про визначення місця проживання дітей та стягнення аліментів у твердій грошовій сумі.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 вересня 2014 року у справі № 522/29633/13-ц укладений між ним та ОСОБА_1 шлюб розірвано.
Вказував, що на час розірвання шлюбу діти проживали разом із матір'ю, спору з цього питання не було.
Проте, на даний час ОСОБА_1 дітей покинула, в їх вихованні участі не приймає, а діти проживають із ним з 28 грудня 2014 року.
В процесі розгляду справи ОСОБА_2 подав заяву про заміну позовної вимоги за зустрічним позовом і просив визначити місце мешкання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , із матір`ю -                  ОСОБА_1 відповідно до Висновку виконкому Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 30 травня 2016 року та стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість по аліментам у розмірі 47 832 грн з квітня 2015 року по серпень 2016 року; пеню у розмірі                2 946 грн у зв`язку з заборгованістю по аліментам з квітня 2015 року по серпень 2016 року; аліменти у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з вересня 2016 року на утримання та виховання сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 ; аліменти у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з вересня 2016 року на утримання та виховання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_4 .
 
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області                           від 23 листопада 2017 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а зустрічний позовом ОСОБА_2 задоволено частково.
Визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір'ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем реєстрації.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць на дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з дня пред`явлення зустрічного позову, тобто з 02 квітня 2015 року по серпень  2016 року у розмірі 47 832 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти у твердій грошовій сумі щомісячно у розмірі прожиткового мінімуму для дітей віком від 6 до 18 років з вересня 2016 року на утримання та виховання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до повноліття - до                      ІНФОРМАЦІЯ_3 та на утримання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,  до повноліття - ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Допущено негайне виконання рішення суду про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Вирішено питання щодо судових витрат.
 
Задовольняючи позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей із матір`ю, апеляційним судом було враховано висновок Петрівської селищної ради Іванівського району Одеської області від 30 травня 2016 року «Про визначення місця проживання малолітніх дітей:  ОСОБА_3 ,                                  ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ». В цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалось й, відповідно, не переглядалось.
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 та залишаючи без змін рішення суду першої інстанції щодо стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання дітей, апеляційний суд виходив із того, що з 28 грудня 2014 року мати не піклується своїми дітьми, участі у вихованні не приймає, діти проживають разом із батьком, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
Вирішуючи питання щодо стягнення аліментів з ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, що позовні вимоги ОСОБА_2 є обґрунтованими та доведеними, а тому позов підлягає частковому задоволенню, оскільки на час прийняття рішення про стягнення аліментів діти проживали разом із батьком.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , а її позов про стягнення аліментів задовольнити.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У грудні 2017 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 січня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У березні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня 2020 року № 1020/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня  2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що проживання дітей разом із батьком було зумовлено проведенням ремонтних робіт у квартирі. Вказує, що суди, ухвалюючи судові рішення про часткове задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , визначили місце проживання дітей разом із нею, проте всупереч положенням законодавства стягнули з неї на користь ОСОБА_2 аліменти. Тобто суди залишили проживати дітей із матір'ю, а аліменти вона повинна сплачувати батькові. Судові рішення в частині визначення місця проживання дітей із матір'ю до апеляційного та касаційного судів не оскаржувались, тобто в цій частині набрали законної сили. Вважає, що вони підлягають скасуванню із наведених підстав в частині стягнення аліментів з неї на користь батька й, навпаки, її позов щодо стягнення аліментів з                      ОСОБА_2 підлягає задоволенню.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У травні 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_7 від ОСОБА_2 , у якому вказано, що судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. Також посилається на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси                 від 05 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 18 квітня 2019 року, змінено раніше визначене місце проживання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
10 липня 2004 року укладено шлюб між ОСОБА_2 та                   ОСОБА_1 , про що третім відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси видано свідоцтво про одруження (актовий запис № 198 від 10 липня 2004 року).
 
Під час перебування у шлюбі у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народилося двоє дітей:  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 
 
25 вересня 2014 року рішенням Приморського районного суду м. Одеси розірвано шлюб між ОСОБА_2 до ОСОБА_1  
 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1  здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до                08 лютого 2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1  підлягає задоволенню частково.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.
 
Оскаржувані судові рішення переглядаються лише в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів, оскільки позовні вимоги щодо місця проживання дітей не оскаржуються.
 
У частині третій статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого                   1991 року № 789-ХІІ, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання разом із матір`ю та стягнення на його користь аліментів із ОСОБА_1 , суди не врахували наступного.
 
Відповідно до статті 141 СК України (тут і надалі у редакції, чинній на час звернення до суду) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
 
Згідно з частиною другою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
 
Відповідно до положень статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.
Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу.
 
Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі.
 
Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що, за загальним правилом, спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають діти, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі, на користь того із ким проживає дитина.
 
Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом.
 
Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.
 
Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 та визначаючи місце проживання дітей разом із матір`ю, дійшов помилкового висновку про те, що матір, з якою відповідно до рішення суду мають проживати діти, повинна сплачувати аліменти на користь дітей           ОСОБА_2 , із яким згідно його позовних вимог та рішення суду вони не повинні проживати. Встановлення тієї обставини, що діти певний час проживали та продовжують фактично проживати із батьком не свідчить про те, що це є їх основним місцем проживання, яке не зміниться при виконанні рішення суду в частині визначення місця проживання з матір`ю, яке в судах апеляційної та касаційної інстанцій не оскаржувалося й, відповідно, в цій частині набрало законної сили.
 
Разом із тим, колегія суддів погоджується із висновками судів попередніх інстанцій про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з квітня 2015 року по серпень 2016 року аліментів у розмірі 47 832 грн, оскільки на час ухвалення рішення місцевим судом було встановлено, що діти проживали разом із батьком та перебували на його утриманні.
 
З урахуванням вказаного ухвалені у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та задоволених позовних ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі не можуть бути визнані законними і обґрунтованими, оскільки суди не встановили фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення справи, та не перевірили доводи сторін і надані на їх підтвердження докази.
 
Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо.
 
Разом з тим, враховуючи, що допущені процесуальні недоліки можуть бути усунуті на стадії апеляційного перегляду, Верховний Суд, керуючись завданням цивільного судочинства та одним із основних принципів цивільного судочинства - розумність строків розгляду справи судом, дійшов висновку, що скасуванню відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягає оскаржуване судове рішення апеляційного суду з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
 
При новому розгляді справи суду необхідно врахувати наведене, з`ясувати місце проживання дітей, дослідити матеріальне становище сторін та визначити розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь дітей, відповідно до вимог закону.
 
Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі та задоволених позовних ОСОБА_2 про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 31 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 листопада 2017 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович