ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6189/20 Справа № 191/1009/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Твердохліб А. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2020 року        Дніпровський Апеляційний суд у складі:
головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
                суддів         - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості 
за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк»
на  рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року,-
В С Т А Н О В И В:

11 березня 2019 року позивач звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 09.03.2006 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У зв`язку із зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31.01.2019 року має заборгованість у розмірі 119893,70 грн., яка складається з : 4761,62 грн. – заборгованість за кредитом; 105546,67 грн. – заборгованість по процентам за користування кредитом; 3400,00 грн. – заборгованість за пенею та комісією; також штрафи: 500,00 грн. – штраф (фіксована частина); 5685,41 грн. – штраф (процентна складова).Враховуючи те, що відповідач продовжує ухилятися від виконання зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням прав ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості у розмірі 119893,70 грн. та судові витрати у розмірі 1921,00 грн. (а.с.3-5).

Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовлено (а.с.72-73).

В апеляційній скарзі апелянт посилаючись на порушення судом 1 інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування апеляційної скарги банк посилався на те, що судом першої інстанції прийнято рішення без врахування правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 року у справі № 6- 4цс14, а також правової позиції Верховного Суду, викладеної у постановах у справі № 91/8058/15-ц від 01.03.2018 року та справі № 743/150/17 від 27.02.2019 року. Зокрема, у постанові від 27.02.2019 року по справі № 743/150/17, провадження № 61- 135св18, Верховний Суд зазначив: “Висновок судів попередніх інстанцій про початок перебігу позовної давності з моменту внесення позичальником останнього платежу на погашення кредитної заборгованості є помилковим. Згідно з пунктом 2.1.1.2.11 Умов та Правил, які є складовою кредитного договору, картка діє до останнього дня місяця, зазначеного на титульній стороні карти, включно. За таким договором перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня дії картки."’ Перебіг позовної давності щодо повернення відповідачем кредиту починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, тобто з 30.09.2017 року, тоді як банк звернувся із позовом 11.03.2019 року, тобто в межах 3-річного строку позовної давності (а.с.77-80).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції, виходив з того, що банком пропущено строк позовної давності про що заявлено відповідачем по справі. 

Однак, із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів в повній мірі не погоджується, виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 09.03.2006 року між банком та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» із встановленим кредитним лімітом 1500,00 грн. з відсотковою ставкою 3,0% в місяць на залишок заборгованості (а.с.10). 
Банк виконав вимоги кредитного договору і надав відповідачу кредитні кошти, які визначені у договорі, що не спростовано відповідачем.
З матеріалів справи вбачається, що позичальник свої зобов`язання належним чином не виконує і протягом тривалого часу не здійснює погашення кредиту, внаслідок чого у позичальника перед банком утворилась заборгованість за кредитом, зокрема станом на 31.01.2019 року заборгованість за кредиту, згідно розрахунку банку, становить 119893,70 грн. (а.с.6-9).

Так, відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.        
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 526 ч.1, 527 ч.1, 530 ч.1 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 610 ч.1, 612 ч.1 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що 09.03.2006 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримав кредитну карту «Універсальна» з кредитним лімітом 1500,00 грн..
Відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку і діє до останнього календарного дня вказаного місяця.
За умовами укладеного кредитного договору, відповідач ОСОБА_1 отримала кредитну картку, яка за зверненням відповідача перевипускалась. Під перевипуском карти розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку.
Зазначені обставини підтверджуються довідкою про видані кредитні картки (а.с.65) та випискою по рахункам відповідача (а.с.58-64).
Відповідно до довідки і витягу з особового рахунку ОСОБА_1 на підставі договору б/н від 09.03.2006 року, отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 та № НОМЕР_4 зі строком дії перевипущеної картки - до останнього дня 09/17.

З виписки по картковим рахункам ОСОБА_1 , вбачається, що остання отримала кредитну картку, користувалася нею (знімала кошти у банкоматах, розраховувалася за покупки в магазинах, поповнювала баланс мобільного телефону, а також частково сплачувала заборгованість), кредитною карткою відповідачка користувалася і після її перевипуску.
Банківська виписка має статус первинного документу, що вбачається з Переліку типових документів, затвердженого наказом МЮУ від 12.04.12 р. № 578/5, відповідно до якого, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок.

Позовна давність – це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
За загальними правилами перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).
Початок перебігу позовної давності з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір між Банком та ОСОБА_1 укладено 09.03.2006 року. На підставі вказаного договору, відповідачу були видані картки, остання № НОМЕР_4 зі строком дії перевипущеної картки до останнього дня – 09/17 (а.с.65).
ОСОБА_1 періодично користувалася платіжними картками, сплачувала заборгованість за наданим кредитом, останній платіж вона здійснила 09.03.2016 року, згідно до розрахунку заборгованості та витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору б/н від 09.03.2006 року, де зазначено, що 09.03.2016 року було здійснено поповнення готівкою на суму 300,00 грн. в терміналі самообслуговування: АДРЕСА_1 , відділення банку, платник: тел:( НОМЕР_5 )* НОМЕР_6 (а.с. 9 та а.с.59).

З огляду на те, що перевипущена картка № НОМЕР_4 діє до останнього дня вересня 2017 року, останній платіж здійснено 09.03.2016 року, а з позовом банк звернувся до суду 11.03.2019 року, тобто банк звернувся із позовом за захистом порушеного права в межах строку позовної давності, (а.с.3-5).

Отже, порушене право банка в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту підлягає задоволенню. 
Доводи та аргументи апелянта в апеляційній скарзі щодо необґрунтованості відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності прийняті до уваги колегією суддів і є підставою для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (ст. 376 ч. 1 п.п.1-4 ЦПК України).

Приймаючи до уваги, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про пропуск Банком строку позовної давності, висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права – ст. ст. 256, 257 ЦК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову, а саме, про стягнення тіла кредиту з відмовою у задоволенні позовних вимог про стягнення нарахованих процентів за користування кредитом та неустойки (пені,штрафу).

Так, із зазначеної анкети заяви від 09.03.2006 року, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту, проценти за користування коштами.
Відповідач не спростувала факт отримання кредитної картки та отримання за нею кредитних коштів, користувалася кредитними коштами (що вбачається із розрахунку заборгованості за кредитним договором б/н від 09.03.2006 року та витягу з рахунку щодо руху коштів по кредитному договору б/н від 09.03.2006 року) та частково сплачувала заборгованість за договором, отже, не заперечував факт укладення кредитного договору.
Також відповідачем не спростовано розрахунок відповідача.

Відповідно до анкети заяви від 09.03.2006 року, яка підписана відповідачем, вбачається, що сторони погодили розмір кредитного ліміту, відсотків в розмірі 3,0 процентів щомісячно.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині суми нарахованих процентів в іншому розмірі, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 09.06.2006 року, посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг.

При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ним, підписуючи заяву про приєднання до умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами, зокрема саме у зазначеному в цьому документі, що доданий банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. 
В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, неодноразово змінювалися самим ПАТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату відсотків в іншому розмірі, ніж зазначено в заяві, наданий банком витяг з Тарифів та Умови та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. 

При цьому, згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку – в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Колегія суддів вважає, що витяг з Умов та правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах цієї справи, не визнаються відповідачем та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою – споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року «Про захист прав споживачів» (далі – Закон).
Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону споживач – фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк.
Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

На підставі викладеного, не можливо взяти до уваги те, що в договорі від 09.03.2006 року погоджено сторонами процентну ставку, оскільки із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відсотки були нараховані не за тією процентною ставкою, яка була погоджена сторонами в договорі, що позбавляє апеляційний суд перевірити правильність нарахування відсотків, а посилання позивача на те, що процентна ставка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09.03.2006 року.

Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами.

А тому колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь банку суму нарахованих процентів, не підлягають задоволенню з вище наведених підстав. 

Крім того, банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема пеню та штрафи відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг.

Враховуючи вище викладене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача неустойки (пеня,штраф) не підлягають задоволенню, оскільки така неустойка нараховувалась відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а таке не ґрунтується на вимогах закону, так як вони не містять підпису відповідача, а тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 09.03.2006 року.

Відповідачем вимоги договору не виконані, грошові кошти на погашення заборгованості за кредитом в повному обсязі не повернуто, у зв`язку з чим у нього утворилась заборгованість станом на 31.01.2019 року у розмір 4761,62 грн. - заборгованість за тілом кредиту.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором підлягають частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума заборгованості у розмірі 4761,62 грн. яка складається з: 4761,62 грн.– заборгованість по тілу кредиту, в іншій частині позовних вимог слід відмовити з вище наведених підстав. 

На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судових витрат, сплачених при подачі позовної заяви та апеляційної скарги в розмірі 190,71 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк “ПриватБанк” - задовольнити частково.

Рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2020 року - скасувати.

Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (ІПН: НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) заборгованість за кредитним договором б/н від 09.03.2006 року станом на 31.01.2019 року у сумі 4 761,62 грн., яка складається з: 4 761,62 грн. – заборгованість по тілу кредиту.

В іншій частині позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - відмовити. 

Стягнути з  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1  (ІПН: НОМЕР_7 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (ЄДРОП 14360570) судові витрати у розмірі 190,71 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: