Постанова
іменем України 
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 563/1118/16-к
провадження № 51-1078км20 
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                              ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
за участю:
секретаря судового засідання             ОСОБА_4 ,
прокурора                                                   ОСОБА_5 ,                      
виправданого                                            ОСОБА_6 ,
захисника                                                   ОСОБА_7 ,                                                                     
                
розглянув у судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь 
у розгляді кримінального провадження в судах першої та апеляційної інстанцій, 
на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 22016180000000027, щодо 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , 
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 Кримінального кодексу України (далі – КК).  
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Корецький районний суд Рівненської області вироком від 9 листопада 2018 року виправдав ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю у його діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він, працюючи на посаді начальника управління агропромислового розвитку Корецької районної державної адміністрації, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, перебуваючи у складі постійної районної комісії з питань оренди земельних ділянок, з корисливих мотивів з метою протиправного збагачення вимагав та одержав неправомірну вигоду у вигляді грошових коштів від ОСОБА_8 у сумі 3250 дол. США (яка на час вчинення ним дій згідно 
з офіційним курсом Національного банку України (далі – НБУ) становила 
80 600 грн). 
Так, ОСОБА_6 29 лютого 2016 року у другій половині дня (точного часу досудовим слідством не встановлено), перебуваючи у кафе «Квадрат», що на вул. Київській, 61 у м. Корці Рівненської області, у зв`язку зі зверненням до нього ОСОБА_8 
з питанням щодо оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Корецького району Рівненської області, висловив вимогу про надання йому неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів за сприяння в оформленні всіх необхідних документів для укладення договорів оренди 130 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Корецького району Рівненської області. Того ж дня у вечірній час ОСОБА_6 (точного часу досудовим слідством не встановлено) під час телефонної розмови із ОСОБА_8 повідомив останньому, що для вирішення вищевказаного питання необхідно надати йому неправомірну вигоду в розмірі 50 дол. США за один гектар орендованої земельної ділянки з усіх 130 га, що в сумі становить 6500 дол. США (яка на час вчинення ним дій за офіційним курсом НБУ становила 178 750 грн).
При цьому ОСОБА_6 повідомив ОСОБА_8 , що для позитивного розгляду питання стосовно відведення в оренду 130 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Корецького району останньому необхідно викупити право власності на земельні ділянки, які належать 
ТОВ «Інсеко», загальною площею 1000 га за ціною 230 дол. США за один гектар земельної ділянки. Таким чином, поставлений у створені ОСОБА_6 умови ОСОБА_8 вимушений був погодитись надати неправомірну вигоду для запобігання настання для себе негативних наслідків у вигляді відмови в оренді 130 га земельних ділянок сільськогосподарського призначення на території Корецького району Рівненської області.
3 березня 2016 року близько 12:00 ОСОБА_6 , перебуваючи поблизу приміщення Корецької районної державної адміністрації, розташованої на пл. Київській, 5 
у м. Корці Рівненської області, у ході зустрічі із ОСОБА_8 підтвердив вищенаведені умови надання в оренду земельних ділянок.
14 березня 2016 року близько 15:40 ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні кафе «Квадрат» за вищевказаною адресою, організував зустріч із ОСОБА_8 та представником ТОВ «Інсеко» ОСОБА_9 для обговорення умов договору щодо придбання вищевказаних 1000 га земельних ділянок. У ході розмови ОСОБА_8 із ОСОБА_6 останній підтвердив наміри у сприянні прийняттю рішення постійною комісією з питань оренди земельних ділянок, до якої він входить, про передачу невитребуваних земельних часток (паїв) загальною площею 130 га на території Коловертівської сільської ради Корецького району Рівненської області.
9 червня 2016 року у не встановлений досудовим слідством час ОСОБА_6 під час розмови із ОСОБА_8 запевнив останнього, що вирішить питання про передачу в оренду 130 га невитребуваних земельних ділянок сільськогосподарського призначення після подачі керівником фермерського господарства «Весна» клопотання про відмову від їх оренди та одночасної подачі ОСОБА_8 зустрічного клопотання про оренду цих земель.
29 червня 2016 року ОСОБА_8 одержав від керівника ФГ «Весна» ОСОБА_10 клопотання на адресу голови Корецької районної державної адміністрації про внесення змін до договору оренди 65 га земель сільськогосподарського призначення, тобто про відмову ОСОБА_10 від оренди вказаних земельних ділянок.
Цього ж дня близько 17:40 ОСОБА_6 перебуваючи поблизу приміщення Корецької районної державної адміністрації, діючи умисно, з корисливих мотивів, зустрівся із ОСОБА_8 та підтвердив свої наміри щодо одержання для себе частини неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 3250 дол. США (яка на час вчинення ним дій за офіційним курсом НБУ становила 80 600 грн) і повідомив про передачу цих коштів своєму знайомому ОСОБА_11 . Разом з тим ОСОБА_6 запевнив ОСОБА_8 , що завдяки своєму службовому становищу вплине на постійну районну комісію з питань оренди земельних ділянок Корецької районної державної адміністрації з метою позитивного розгляду питання про передачу вказаних земельних ділянок, при цьому вказав про прийняття комісією рішення щодо розміру орендної плати за користування земельними ділянками.
Маючи намір приховати свою протиправну діяльність ОСОБА_6 вказав ОСОБА_8 прослідувати до с. Морозівка Корецького району Рівненської області, щоб передати ОСОБА_11 грошові кошти в сумі 3250 дол. США, чим вжив усіх заходів з метою одержання для себе неправомірної вигоди.
Вказані грошові кошти ОСОБА_6 одержав від ОСОБА_8 за вчинення дій 
із використанням наданого йому службового становища, а саме за вжиття заходів для розроблення проекту розпорядження голови Корецької районної державної адміністрації про передачу в оренду невитребуваних земельних часток (паїв) та прийняття рішення постійною комісією з питань оренди земельних ділянок щодо встановлення річного розміру орендної плати за користування земельними ділянками, а також укладення договорів оренди невитребуваних земельних часток (паїв) загальною площею 65 га на території Коловертівської сільської ради Корецького району Рівненської області.
Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 3 ст. 368 КК як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе за вчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища, поєднане з вимаганням неправомірної вигоди.
Апеляційний суд Рівненської області ухвалою від 26 листопада 2019 року апеляційну скаргу прокурора залишив без задоволення, а вирок місцевого суду стосовно ОСОБА_6 – без змін.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, висловлює вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. На думку прокурора, апеляційний суд всупереч вимогам ч. 3 ст. 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) відмовив у задоволенні клопотання прокурора про повторне дослідження обставин та доказів у справі. Вважає, що апеляційний суд не дотримався вимог ст. 419 КПК, ретельно не перевірив викладених у апеляційній скарзі доводів щодо відсутності провокації злочину, необґрунтованого визнання протоколів за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (далі – НСРД) недопустимими доказами, що призвело до виправдання ОСОБА_6 , не спростував їх та не навів переконливих і достатніх мотивів та підстав для залишення без зміни вироку суду першої інстанції.
Позиції інших учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор не підтримав касаційну скаргу.
Виправданий ОСОБА_6 та його захисник – адвокат ОСОБА_7 підтримали позицію прокурора в судовому засіданні та просили касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення. 
Мотиви Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. 
Ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 відповідає цим вимогам закону.
Надаючи оцінку доводам, викладеним у касаційній скарзі прокурора, щодо необґрунтованого визнання місцевим судом недопустимими доказами протоколів за результатами проведення НСРД, які було покладено в основу обвинувачення ОСОБА_6 , колегія суддів керується таким.
Відповідно до приписів ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою  у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.
При цьому зазначені обставини встановлюються на підставі доказів, які повинні відповідати критеріям належності, допустимості та у своїй сукупності – достатності для постановлення обвинувального вироку.
Обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, – на потерпілого.
Відповідно до вимог ст. 86 КПК доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення
Докази мають бути отримані тільки уповноваженими на це особами (органами); способами і засобами, які призначені для одержання певних доказів; у процесі отримання доказів мають бути дотримані вимоги закону, що визначають порядок проведення конкретних дій, їхню послідовність, склад учасників; докази мають бути закріплені належним чином.
Згідно зі ст. 87 КПК недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, у тому числі шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Тобто здійснення досудового розслідування неуповноваженими на те особами (органами) визнається істотним порушенням прав людини і основоположних свобод та має наслідком визнання отриманих доказів недопустимими.
Як убачається з матеріалів справи, досудове розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 було розпочате слідчим слідчого відділу УСБУ в Рівненській області ОСОБА_12 за заявою ОСОБА_8 , внесеною до Єдиного реєстру досудових розслідувань 1 березня 2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК.
Положеннями ч. 1 ст. 216 КПК передбачено, що слідчі органи Національної поліції здійснюють досудове розслідування кримінальних правопорушень, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, крім тих, які віднесені до підслідності інших органів досудового розслідування.
Так, інкриміноване ОСОБА_6 кримінальне правопорушення не підслідне іншим органам досудового розслідування.
Проте всупереч приписам кримінального процесуального закону слідчий відділ УСБУ в Рівненській області з 1 березня по 28 липня 2016 року здійснював досудове розслідування в цьому кримінальному провадженні з порушенням правил підслідності, передбачених ст. 216 КПК, у ході якого проведено НСРД, спрямовані на отримання доказів, які було покладено в основу обвинувачення ОСОБА_6 . 
Лише постановою від 28 липня 2016 року про направлення матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_6 за підслідністю до прокуратури Рівненської області визначено підслідність у цьому кримінальному провадженні за СУ Головного управління Національної поліції в Рівненській області. 
Підслідність досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначається виключно положеннями ст. 216 КПК.
Таким чином, враховуючи, що слідчий відділ УСБУ в Рівненській області діяв поза межами наданих кримінальним процесуальним законом повноважень, місцевий суд відповідно до вимог ст. 87 КПК правильно вказав на недопустимість отриманих за результатами проведення НСРД доказів та неможливість покладення їх в основу обвинувального вироку.
З цих підстав доводи прокурора про необґрунтоване визнання місцевим судом недопустимими доказами даних, отриманих у результаті проведення НСРД, та відсутність провокації злочину є безпідставними.
При цьому, надавши оцінку іншим матеріалам кримінального провадження, місцевий суд обґрунтовано визнав їх такими, що не підтверджують поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК, оскільки самих лише показань ОСОБА_8 та свідків недостатньо для доведення винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Під час розгляду кримінального провадження апеляційний суд належним чином перевірив доводи прокурора, викладені в апеляційній скарзі, проаналізував і дав на них переконливі відповіді. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо необґрунтованого виправдання ОСОБА_6 . Ухвала апеляційного суду достатньо вмотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПК.
З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції постановив правильне рішення про обґрунтованість вироку суду першої інстанції та виправдання ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину.
З огляду на недопустимість отриманих у результаті досудового розслідування доказів доводи прокурора про відсутність аудіозапису та журналу судового засідання від 16 серпня 2017 року, порушення ст. 322 КПК є неспроможними.
Твердження прокурора про порушення апеляційним судом вимог ч. 3 ст. 404 КПК є безпідставними.
Згідно з ч. 3 ст. 404 КПК за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. 
З матеріалів провадження видно, що прокурор у своїй апеляційній скарзі та під час судового розгляду в суді апеляційної інстанції не заявляв клопотань про повторне дослідження таких обставин справи та доказів. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би були підставою для скасування ухвали апеляційного суду, про що йдеться у касаційній скарзі прокурора, перевіркою кримінального провадження не встановлено. 
Тому суд касаційної інстанції не має підстав для задоволення касаційної скарги прокурора. 
Керуючись статтями 433, 434, 436–438, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Ухвалу Рівненського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року стосовно ОСОБА_6 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій, – без задоволення. 
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 
 
Судді:
 
ОСОБА_1                      ОСОБА_2                     ОСОБА_3