Постанова
Іменем України                                  
 
22 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 452/2994/16-ц
 
провадження № 61-37976 св 18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ; 
представник позивача - ОСОБА_2 ;  
відповідач -  ОСОБА_3 ;
третя особа - ОСОБА_4 ;
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року у складі колегії суддів: Левика Я. А.,                         Струс Л. Б., Шандри М. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.                 Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до                    ОСОБА_3 про визнання договору дійсним, визнання права власності та звільнення майна з-під арешту. 
Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 2010 року                                                ОСОБА_3 з метою продажу автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE, 4.7, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , який знаходився на обліку у Самбірському ВРЕР ДАІ при ГУ МВСУ у Львівській області, звернувся до нього та запропонував йому купити даний автомобіль. 
Між ним на відповідачем досягнуто домовленість щодо купівлі вказаного автомобіля, у цей же день він сплатив ОСОБА_3 обумовлену вартість автомобіля у сумі 15 000 дол. США. Підтвердженням укладеного договору купівлі-продажу та оплати ним коштів свідчить власноруч написана ОСОБА_3 розписка від 02 серпня 2010 року. 
Вказував, що відповідач запропонував йому оформити договір купівлі-продажу автомобіля шляхом укладення договору доручення на повне розпорядження автомобілем, запевнивши його у тому, що така форма є швидшою, ніж зняття автомобіля з обліку в органах МРЕВ, і надає йому право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися автомобілем. Тому                                               02 серпня 2010 року приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Звежинською О. М. була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за № 606, згідно якої                                                  ОСОБА_3 уповноважив його на представництво інтересів у будь-яких установах, підприємствах, організаціях з усіх питань переобладнання, зняття з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу.
На час посвідчення довіреності він розумів, що автомобіль на законних підставах переходить у його власність, і що між ним та відповідачем фактично укладено договір купівлі-продажу автомобіля, на підставі якого він став власником цього транспортного засобу.
Зазначав, що з часу придбання автомобіля він вільно ним користувався і до нього не було жодних претензій ані з боку відповідача, ані з боку інших осіб, щодо володіння вказаним автомобілем.
Однак, ухвалою Самбірського міськрайонного суду                                             Львівської області від 04 листопада 2016 року у забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 на вказаний автомобіль накладено арешт.
Вважаючи себе дійсним власником вказаного автомобіля, оскільки між ним і відповідачем було досягнуто усіх істотних умов, необхідних для укладання договору купівлі-продажу, зокрема, щодо предмета і ціни, цей договір укладено у письмовій формі, відповідач передав йому у власність автомобіль, а він сплатив продавцю гроші за автомобіль, просив суд визнати договір доручення від 02 серпня 2010 року, укладений між ним та                                                    ОСОБА_3 , на здійснення передбачених цим договором дій щодо автомобіля марки JEEP GRANDCHEROKEE, 2006 року випуску, номерний знак НОМЕР_1 , удаваним правочином, визнати укладеним 02 серпня                        2010 року договір купівлі-продажу вказаного автомобіля, визнати за ним право власності на цей автомобіль та звільнити автомобіль з-під арешту.
 
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області                                          від 13 лютого 2017 року до участі у розгляді справи третьою особою залучено ОСОБА_4 .
 
Короткий зміст рішень суду першої інстанції
 
Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області                                          від 02 червня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано удаваним правочином довіреність від 02 серпня 2010 року, яка видана ОСОБА_3 ОСОБА_5 на здійснення передбачених нею дій щодо автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Звільнено з-під арешту автомобіль марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В, НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладений ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2016 року у справі за позовом ОСОБА_4 до                                    ОСОБА_3 про стягнення боргу.
У решті позову відмовлено.
 
Додатковим рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області                                          від 27 червня 2017 року визнано укладеним 02 серпня 2010 року договір купівлі-продажу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 щодо купівлі ОСОБА_1 автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Рішення суду першої інстанції мотивовані тим, що встановленими судом обставинами та наданими сторонами доказами підтверджено факт того, що 02 серпня 2010 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено удаваний правочин доручення для приховання іншого           правочину - договору купівлі-продажу автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, 2006 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , який сторони насправді вчинили. Суд виходив з того, що сторони при усному укладенні договору купівлі-продажу автомобіля досягли усіх істотних умов договору, зокрема, щодо предмета договору та його ціни, на виконання вказаного договору продавець передав покупцеві предмет договору, а покупець прийняв дане майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму, що свідчить про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_3          02 серпня 2010 року дійсно був укладений договір купівлі-продажу вказаного автомобіля. Також суд зазначив, що накладенням арешту на вказаний автомобіль порушується право позивача на реєстрацію цього автомобіля, тому вимога про звільнення автомобіля з-під арешту є також обґрунтованою та підлягає задоволенню. Разом з тим, суд не вбачав правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на вказаний автомобіль у зв`язку з їх недоведеністю. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року апеляційні скарги ОСОБА_6 задоволено.
Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 02 червня 2017 року та додаткове рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 27 червня 2017 року скасовані та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у матеріалах справи наявна копія ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2016 року, якою у справі № 452/2805/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, якою у забезпечення виконання грошового зобов`язання накладено арешт на належний відповідачу автомобіль марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , тобто, на автомобіль, про звільнення з-під арешту якого ОСОБА_1 заявлено вимоги у цій справі. Таким чином вимоги ОСОБА_1 про звільнення автомобіля з-під арешту безпосередньо стосуються прав та інтересів ОСОБА_4 , в інтересах якої накладено арешт, яка мала б бути залучена у розгляді справи одним із відповідачів. З клопотанням про залучення ОСОБА_4 відповідачем (співвідповідачем) сторона позивача не зверталась. Без залучення одного із належних відповідачів не можуть бути розглянуті і інші позовні вимоги, заявлені позивачем у цій справі, які тісно пов`язаними із вимогою про звільнення майна з-під арешту. Ураховуючи відсутність у суду процесуальної можливості за власної ініціативи вирішувати питання в порядку статті 51 ЦПК України та залучати до участі у справі співвідповідачів, а також замінювати первісного відповідача на належного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні прозову. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У червні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду                               від 31 серпня 2018 року касаційне провадження у вказаній справі відкрито та витребувано цивільну справу № 452/2994/16-ц із Самбірського міськрайонного суду Львівської області. 
 
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року справу передано судді-доповідачеві            Осіяну О. М.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 липня 2020 року справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, скасовуючи судові рішення першої інстанції, не дослідив надані сторонами докази, не надав їм належної правової оцінки, обмежившись лише посиланням на незалучення ОСОБА_4 відповідачем у розгляді справи.
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Судами встановлено, що у листопаді 2016 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання договору доручення                                  від 02 серпня 2010 року, укладеного між ним та відповідачем на здійснення передбачених довіреністю дій щодо автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE, 4,7, 2006 року випуску, номер державної реєстрації НОМЕР_1 , удаваним правочином, визнання укладеним 02 серпня 2010 року договору купівлі-продажу вказаного автомобіля, визнаня за ним права власності на цей автомобіль та звільнення автомобіля з-під арешту, накладеного ухвалою Самбірського міськрайонного суду від 04 листопада 2016 року 2016 року у справі № 452/2805/16-ц. 
 
Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області                                          від 13 лютого 2017 року до участі у розгляді справи третьою особою залучено ОСОБА_4 (а. с. 48-49).
 
Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_3 та повного витягу з Єдиного реєстру довіреностей убачається, що                                        ОСОБА_3 є власником транспортного засобу - автомобіля марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, легковий універсал-В, 2006 року випуску, серійний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 , який перебуває на обліку у Самбірському ВРЕР ДАІ при ГУ МВСУ у Львівській області з 20 березня 2010 року, 02 серпня 2010 року видав довіреність на ім`я ОСОБА_1 , посвідчену приватним нотаріусом Самбірського районного нотаріального округу Львівської області Звежинською О. М., зареєстровану в реєстрі за № 606, на здійснення передбачених цією довіреністю дій щодо вказаного автомобіля, строк дії якої закінчується 02 серпня 2020 року                                (а. с. 6-7, 8).
 
У матеріалах справи наявна копія ухвали Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2016 року, якою у справі № 452/2805/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про стягнення боргу, якою у забезпечення виконання грошового зобов`язання                                                   ОСОБА_3 накладено арешт на належний відповідачу автомобіль марки JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В,                2006 року випуску, серійний номер НОМЕР_4 , реєстраційний номер НОМЕР_1 (а. с. 30).
 
2.     Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі в редакції до наведених змін) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
Згідно з вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
 
Аналогічні вимоги містить стаття 13 ЦПК України чинної редакції.  
 
Згідно з частиною першою статті 30 ЦПК України 2004 року сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.
 
За змістом статті 30 ЦПК України 2004 року відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси.
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі.
 
Згідно з частиною першою статті 33 ЦПК України 2004 року суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.
 
Схожі за змістом вимоги містять статті 48-51 ЦПК України чинної редакції.
 
Відтак, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.
 
Відповідно до пункту 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення (стаття 3 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (у редакції Закону України від 04 листопада 2010 року                                 № 2677-VI).
 
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.
 
Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.
 
Зазначений висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження                       № 14-61цс18).
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
Згідно з частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
 
Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі                      (пункт 4 частини третьої статті 376 ЦПК України).
 
Верховний Суд враховує, що згідно з цивільним процесуальним законом суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості визначити суб`єктний склад учасників справи, залучати на стадії апеляційного перегляду справи відповідачів та/або співвідповідачів, як і повноважень на скасування рішення суду з направленням справи на новий судовий розгляд.
 
Отже ці недоліки не могли бути усунені при розгляді справи апеляційним судом, у зв`язку з чим суд апеляційної інстанції, керуючись приписами пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про скасування рішень суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , правильно встановивши, що розглянувши вимоги про зняття з-під арешту автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE 4.7, тип легковий універсал-В, НОМЕР_4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , накладеного ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 04 листопада 2016 року у справі № 452/2805/16 у забезпечення виконання грошового зобов`язання ОСОБА_3 , суд першої інстанції вирішив питання про права та інтереси ОСОБА_4 , а правильне вирішення справи без залучення відповідачем особи, в інтересах якої накладено арешт на майно, неможливо. 
 
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність рішення суду апеляційної інстанції не впливають, а спрямовані на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції за загальним правилом частини першої статті 400 ЦПК України, оскільки Верховний Суд не вправі встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Оскільки у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено з процесуальних підстав і суд касаційної інстанції з такими висновками суду погоджується, аргументи касаційної скарги щодо порушення його прав та інтересів у зв`язку з укладанням удаваного правочину від 02 серпня 2010 року Верховним Судом не перевіряються, так як не були предметом дослідження суду апеляційної інстанції. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують. 
 
Щодо судових витрат
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову апеляційного суду Львівської області від 08 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                    Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                               О. В. Білоконь 
                                                                                                            
                                                                                                            О. М. Осіян
 
                                                                                                            Н. Ю. Сакара
 
                                                                                                    В. В. Шипович