П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30 червня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4785/19	

Категорія: 106030000                                                                                                            
                                                                                                                                  Головуючий в 1 інстанції: Малих О. В.
                                                                                                                                  Час і місце ухвалення:  м. Миколаїв 
Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого  –  Лук`янчук О.В.
суддів              –  Бітова А. І.
                                  –  Ступакової І. Г.
при секретарі –  Черкасовій Є. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної гвардії України на рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної гвардії України, в якому просить:
- визнати протиправними дії Головного управління Національної гвардії України, які полягають у розрахунку та виплаті одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди які ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби;
- зобов`язати Головне управління Національної гвардії України провести перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні ОСОБА_1 у розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби, 
- здійснити виплату суми перерахунку та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
В обґрунтування позовних вимог зазначається, що при звільненні з військової служби відповідачем виплачено позивачу грошову допомогу без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яка виплачувалась йому відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України  від 22.09.2010 року № 889 “Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій”.
Рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної гвардії України – задоволено.
Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної гвардії України щодо не проведення розрахунку та виплати одноразової грошової допомоги при звільнення в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби без урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби.
Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України провести перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби та здійснити виплату суми перерахунку.
Зобов`язано Головне управління Національної гвардії України МВС України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки сплати належних сум одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди по день фактичного розрахунку.
Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної гвардії України на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 768,40 грн. 
Не погоджуючись з таким рішенням суду Головне управління Національної гвардії України подало апеляційну скаргу, в якій зазначає про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволені позову у повному обсязі. 
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що щомісячна грошова винагорода встановлена Постановою № 889, не включається до структури та складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого здійснюється нараховується та виплачується одноразова грошова допомога при звільненні. При цьому, з посиланням на вимоги ч. 5 ст. 122 КАС України, вказує що позивачем пропущено місячний строк звернення до суду. Також апелянтом вказано на дискреційні повноваження, оскільки судом першої інстанції не враховано право відповідача діяти на власний розсуд.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач у період з 01.08.1991 року по 27.04.2016 року проходив військову службу у Збройних силах України; з 27.04.2016 року по 01.05.2017 року проходив військову службу в Національній гвардії України МВС України.
Наказом командувача Національної гвардії України (по особовому склад) від 18.04.2017 року № 47 о/с позивача було звільнено з військової служби у запас на підставі пп. “б” п. 1 ч. 8 ст. 26 Закону України “Про військовий обов`язок і військову службу”. Наказом командувача Національної гвардії України (по стройовій частині) від 26.04.2017 року № 93 позивача з 01.05.2017 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення та направлено на військовий облік до Корабельного районного військового комісаріату м. Миколаєва.
21.11.2019 року позивач звернувся до командувача Національної гвардії України із заявою, в якій просив провести перерахунок та виплату вихідної допомоги при звільненні з урахуванням включення до грошового забезпечення щомісячної додаткової грошової винагороди та індексації. 
Листом від 29.11.2019 року № 27/32/1-К-1145-сп відповідач надав позивачу відповідь, в якій зазначив, що відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22.09.2010 року № 889, ст. 9 і 15 Закону України “Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей” та Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затвердженої наказом МВС від 23.01.2015 року № 72, винагорода, встановлена постановою № 889, не входить до структури і складу грошового забезпечення військовослужбовців, з якого нараховувалася й виплачувалася ОГД при звільненні. Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення. Разом з тим позивача проінформовано про те, що перелік додаткових видів грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу визначено в додатку № 15 до постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 року № 704 “Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб” (зі змінами). Водночас суму індексації грошового забезпечення не віднесено до зазначеного переліку. З огляду на викладене, вихідна допомога при звільненні була нарахована позивачу в межах норм, визначених чинним законодавством України.
Не погоджуючись з такими діями відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що здійснюючи розрахунок позивачу одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби склад грошового забезпечення має визначатись відповідно до положень частини 2  статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» № 2011-XII, та включати, зокрема, і щомісячну додаткову грошову винагороду, встановлену  постановою Кабінету Міністрів України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року № 889  (далі - Постанова № 889), а тому дії відповідача щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової допомоги при звільненні без урахування зазначеної щомісячної додаткової грошової винагороди не ґрунтуються на нормах закону. Тому, враховуючи, що відповідач не виплатив всю належну позивачу суму грошового забезпечення при звільненні, суд першої інстанції вважав, що відповідно до приписів  статті 117 КЗпП України  на користь позивача підлягає до виплати середній заробіток за весь період затримки по день фактичного розрахунку. При цьому суд першої інстанції посилався на висновки викладені у  постановах Верховного  Суду України, відповідно до яких за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Визначення Національної гвардії України міститься у статті 1 Закону України "Про Національну гвардію України"  та означає є військове формування з правоохоронними функціями, що входить до системи Міністерства внутрішніх справ України і призначено для виконання завдань із захисту та охорони життя, прав, свобод і законних інтересів громадян, суспільства і держави від злочинних та інших протиправних посягань, охорони громадського порядку та забезпечення громадської безпеки, а також у взаємодії з правоохоронними органами - із забезпечення державної безпеки і захисту державного кордону, припинення терористичної діяльності, діяльності незаконних воєнізованих або збройних формувань (груп), терористичних організацій, організованих груп та злочинних організацій.
Національна гвардія України бере участь відповідно до  закону  у взаємодії зі Збройними Силами України у відсічі збройній агресії проти України та ліквідації збройного конфлікту шляхом ведення воєнних (бойових) дій, а також у виконанні завдань територіальної оборони.
За змістом статті 21 Закону України "Про Національну гвардію України"    військовослужбовці Національної гвардії України користуються правовими і соціальними гарантіями відповідно до  Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства. Грошове забезпечення військовослужбовців Національної гвардії України здійснюється в порядку та розмірах, що визначаються Кабінетом Міністрів України.
Згідно частини другої  статті 15 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-XII  (далі - Закон України №2011-XII), військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Відповідно до частини другої статті 9 Закону України №2011-XII, до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Відповідно до ч. 4 статті 9 Закону України №2011-XII грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабміном України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Колегія суддів звертає увагу, що ч. 4 ст. 9 Закону №2011-ХІІ Міністру оборони України надано повноваження лише визначати порядок виплати грошового забезпечення, тоді як право визначення розміру одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби та види виплат військовослужбовцям, які включаються до складу місячного грошового забезпечення законом  не віднесено до його компетенції та може бути змінений лише законодавцем.
Згідно п. 1 постанови Кабміну України «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» від 07 листопада 2007 року №1294  (набрання чинності 01 січня 2008 року) (далі - Постанова №1294), грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення.
На підставі пункту 2 Постанови №1294 виплата грошового забезпечення військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу здійснюється в порядку, що затверджується Міністерством оборони, Міністерством внутрішніх справ, Міністерством інфраструктури, Державною службою з надзвичайних ситуацій, Службою безпеки, Адміністрацією  Державної прикордонної служби, Управлінням державної охорони, Службою зовнішньої розвідки, Державною пенітенціарною службою, Адміністрацією Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації (далі - державні органи).
Так, підпунктом 2 пункту 1  постанови Кабміну України «Питання грошового забезпечення окремих категорій військовослужбовців Збройних Сил, Державної прикордонної служби, Національної гвардії, Служби зовнішньої розвідки та осіб начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту Державної служби з надзвичайних ситуацій» від 22 вересня 2010 року №889  (далі - постанова №889) уряд установив, з-поміж іншого, щомісячну додаткову грошову винагороду військовослужбовцям Збройних Сил (крім тих, що зазначені у підпункті 1 цього пункту, та військовослужбовців строкової військової служби): з 1 квітня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 20 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 вересня 2013 р. - у розмірі, що не перевищує 40 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 січня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 60 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 квітня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує 80 відсотків місячного грошового забезпечення; з 1 липня 2014 р. - у розмірі, що не перевищує місячне грошове забезпечення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено з військової служби на підставі пункту "б" частини восьмої статті 26 Закону № 2232-XII (за станом здоров`я); вислуга років в календарному обчисленні становить 25 років 08 місяців, відповідно до частини другої  статті 15 Закону № 2011-ХІІ  позивач набув право на отримання одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Однак, відповідачем додаткову грошову винагороду в розмірі, передбаченому постановою №889, до складу грошового забезпечення, з якого обчислено одноразову грошову допомогу у разі звільнення з військової служби позивачу, не включено.
Вищенаведене відповідачем не заперечується та обґрунтовується, зокрема, нормами Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовцям Національної гвардії України, затверджена  Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 23.01.2015 №72, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 30.01.2015 за №108/26553.
Так, відповідно до п.3 вищезазначеної Інструкції до місячного грошового забезпечення, з якого визначається винагорода, включаються посадовий оклад (з урахуванням підвищення), оклад за військовим званням та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (крім винагород), на які військовослужбовець має право за займаною ним штатною посадою (посадою, до тимчасового виконання обов`язків за якою він допущений).
Пунктом 9 передбачено, що винагорода виплачується військовослужбовцям за минулий місяць одночасно з виплатою грошового забезпечення за поточний місяць на підставі наказу командира (начальника) військової частини (установи, організації); командирам (начальникам) військових частин (установ) - на підставі наказів вищих командирів (начальників).
Винагорода не включається до складу грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення.  Розміри винагороди встановлюються за рішенням командувача Національної гвардії України, виходячи з наявного фонду грошового забезпечення, передбаченого в кошторисі Національної гвардії України, та особливостей проходження служби ( п.11, 12 Інструкції)
Разом з тим, посилаючись на вищеозначену Інструкцію як спеціальний нормативно-правовий акт, що визначають структуру та склад грошового забезпечення при нарахуванні та виплаті одноразової допомоги при звільненні, відповідачем не враховано пріоритетності законів над підзаконними актами та дискреції держави щодо визначення порядку та розміру гарантій особам, які проходять військову службу.
Таким чином, при визначенні розміру грошового забезпечення застосуванню підлягає Закон №2011-ХІІ, а не підзаконні акти, які звужують поняття грошового забезпечення та суперечать вимогам Закону №2011-ХІІ.
Аналогічні правові висновки містяться в постановах Верховного суду від 08.08.2019 року по справі №802/955/17, від 16.05.2019 року по справі №826/11679/17.
Колегія суддів також враховує, що питання складу грошового забезпечення військовослужбовців було предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду у справі №522/2738/17.  Так, ухвалюючи постанову від 06.02.2019 у вищеозначеній справі Велика палата дійшла наступних висновків:
Згідно з частинами другою, третьою  статті 9 Закону № 2011-ХІІ до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням, щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця.
Таким чином, до складу грошового забезпечення військовослужбовців входять чотири види складових:1) посадовий оклад; 2) оклад за військовим званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення; 4) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Тобто, до грошового забезпечення військовослужбовців як обрахункової величини не включаються одноразові додаткові види грошового забезпечення, зокрема щорічні, щоквартальні, разові додаткові види грошового забезпечення, крім щомісячних, або тих, що виплачуються раз на місяць, а отже доводи апелянта що щомісячна грошова винагорода не включається до грошового забезпечення, з якого здійснюється обчислення одноразових додаткових видів грошового забезпечення є необґрунтованими та безпідставними.
Як вбачається з матеріалів справи, перед звільненням додаткова грошова винагорода, на підставі Постанови №889, нараховувалась та виплачувалась позивачу щомісяця, а тому, на переконання колегії суддів така винагорода не може вважатись одноразовою.
В судовому засіданні апелянт зазначав про протиправність рішення суду першої інстанції в частині зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку.
З даного приводу колегія суддів зазначає, що особливості строків розрахунку при звільненні та відповідальності за затримку розрахунку при звільненні визначені статтями 116 та 117 Кодексу законів про працю України.
Обов`язок роботодавця провести виплату працівнику всіх належних йому сум при звільненні, передбачений у статті 117 КЗпП України.
Передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає у випадку невиплати в день звільнення всіх сум, що належать працівнику від підприємства, установи, організації.
Зазначене вище узгоджується з позицією викладеною у постановах Верховного Суду від 31.10.2019 року по справі 825/598/17 та від 31.10.2019 року по справі 2340/4192/18.
З матеріалів справи вбачається що відповідач, не виплатив при звільненні позивачу одноразову грошову допомогу в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний календарний рік служби з урахування щомісячної додаткової грошової винагороди, а тому зобов`язаний виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що вірно зазначено судом першої інстанції.
Посилання апелянта на позицію викладену в постанові Верховного Суду від 22.01.2020 року по справі 3620/1982/19 не може бути застосований при вирішенні даного спору, оскільки зазначені справи мають різні спірні правовідносини та обставини справи не є тотожними.
Враховуючи вищенаведені правові норми та встановлене судовим рішенням право позивача на включення щомісячної додаткової грошової винагороди військовослужбовця, яку він отримував під час проходження служби до складу грошового забезпечення, колегія суддів приходить до висновку щодо правомірності висновку суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Безпідставним є посилання апелянта на пропуск позивачем строку звернення до суду, оскільки в силу частини другої  статті 233 Кодексу законів про працю України  у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Разом з цим, колегія суддів зазначає, що у рішенні Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №21-1465а15, суд вказав, що «спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних  повноважень,  а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення».
Згідно положень п. 2, п. 4 ч. 2 ст. 245 КАС України, у разі задоволення позову суд може прийняти рішення про: визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; визнання бездіяльності суб`єкта владних  повноважень  протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Водночас, суд зазначає, що відповідно до ч. 4 ст. 245 КАС України, у випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних  повноважень  прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних  повноважень  діяти на власний розсуд.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо зобов`язання відповідача прийняти рішення, і це прямо вбачається з п. 4 ч. 2 та ч. 4 ст. 245 КАС України.
При  цьому, аналіз зазначених норм свідчить про те, що такі повноваження суд реалізує у разі встановленого факту порушення прав, свобод чи інтересів позивача і необхідність їх відновлення.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач у спірних правовідносинах вже реалізував свої дискреційні владні повноваження, відмовивши у здійсненні нового розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні,  через що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зобов`язання Головне управління Національної гвардії України провести перерахунок розміру одноразової грошової допомоги при звільненні в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби з урахуванням щомісячної додаткової грошової винагороди, яку ОСОБА_1 отримував під час проходження військової служби та здійснити виплату суми перерахунку та здійснити виплату суми перерахунку та виплатити середній заробіток за весь час затримки виплат належних сум по день фактичного розрахунку, а доводи апелянта в цій частині є помилковими.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання апелянта на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2020 року по справі № 480/3105/19, оскільки приписами частини 5 статті 242 КАС України встановлено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, отже врахування рішень судів апеляційної інстанції нормами права не передбачено.
З огляду на наведене, оскільки висновки суду відповідають нормам законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та обставинам справи, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а отже колегія суддів вважає, що судове рішення відповідно до вимог ст. 316 КАС України підлягає залишенню без змін.
Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, що підтверджується ухвалою суду про відкриття провадження від 28 грудня 2019 року, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст.328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308, 310, ст.315, 316, 321, 322, 325, 327, 329 КАС України, колегія суддів,- 

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної гвардії України залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського окружного адміністративного суду від 12 березня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у випадках, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
                                             
                                                Повний текст постанови складено та підписано 01 липня 2020 року . 

Головуючий суддя:                                                                                  О.В. Лук`янчук 

Суддя:                                                                                                       А. І. Бітов

Суддя:                                                                                                       І. Г. Ступакова