ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«30» червня 2020 року
м. Харків
справа № 646/757/17-ц
провадження № 22ц/818/3441/20
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Хорошевського О.М., Яцини В. Б.,
за участю секретаря – Колосовської А.Р.
учасники справи: 
позивач – Харківська міська рада, представник позивача - Артамонов О.В. 
відповідачка - ОСОБА_1 ,
третя особа - Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» 
позивачка за зустрічним позовом - ОСОБА_1 ,
відповідач за зустрічним позовом - Харківська міська рада, представник відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_2 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської міської ради на рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2020 року в складі судді Єжова В.А.
в с т а н о в и в:
У лютому 2017 року Харківська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_1 є об`єктом комунальної власності територіальної громади м. Харкова та знаходиться на балансі Комунального підприємства «Жилкомсервіс».

Встановлено, що в квартирі АДРЕСА_2 в цьому будинку проживає ОСОБА_1 . Документи для підтвердження факту її реєстрації та проживання в неї відсутні.

Зазначила, що відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 29 грудня 2016 року № 4967, наданої дільницею № 61 Комунального підприємства «Жилкомсервіс» у квартирі АДРЕСА_3 взагалі жодної особи не зареєстровано.

Приписами від 10 серпня 2016 року та 19 жовтня 2016 року відповідачці оголошено попередження про виселення з займаної квартири, однак ці вимоги проігноровані ОСОБА_1 . На спірну квартиру ордер відповідачці не видавався. Вона незаконно вселилась у спірне приміщення та займає його без правових підстав.

Просила виселити ОСОБА_1 з самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення та стягнути судовий збір.

Не погоджуючись з позовними вимогами Харківської міської ради, 07 червня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з зустрічним позовом до Харківської міської ради про визнання права користування житлом та зобов`язання укласти договір найму квартири.

Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що вона вселилася у спірну квартиру у 2004 році зі згоди основного наймача ОСОБА_3 . Протягом восьми років вони були пов`язані спільним побутом, фактично були сім`єю. Оскільки в квартирі проживав лише основний наймач, отримання письмової згоди від інших членів сім`ї наймача не було потреби. Згоду наймача на її вселення можуть підтвердити свідки.

Після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з яким вона фактично перебувала у шлюбних відносинах, вона продовжує постійно проживати у спірній квартирі, несе тягар по її утриманню, іншого житла не має, не зберігає за собою права користування іншим приміщенням.

Вважала, що оскільки вона проживає у квартири протягом тринадцяти років, має рівне з наймачем право користування цим житлом.

Просила визнати право на користування квартирою 6-Б в будинку АДРЕСА_1 та зобов`язати Харківську міську раду укласти індивідуальний договір найму спірної квартири.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2020 року у задоволенні позовних вимог Харківської міської ради відмовлено; зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволено частково; визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_3 ; в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині зобов`язання укласти договір найму квартири – відмовлено; стягнуто з Харківської міської ради на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 320,00 грн.

Не погоджуючись з судовим рішенням, Харківська міська рада подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позов та у задоволенні зустрічного позову відмовити.

При цьому посилалася на те, що виконавчими комітетами Харківської міської ради, Московської районної в м. Харкові ради не приймались рішення щодо надання жилого приміщення відповідачці. Договір найму з нею не укладався, а також на спірну квартиру ордер не видавався. Вважала, що ОСОБА_1 не довела факт відсутності у неї іншого житла. Факт сплати комунальних послуг не дає права на вселення та проживання у спірній квартирі. Показання свідків, на які посилається ОСОБА_1 для підтвердження її проживання у спірній квартирі, не можуть бути взяті до уваги, оскільки таким особам може бути відомо щодо проживання відповідачки у квартирі виключно з її слів, тобто особи, зацікавленій у вирішенні даної справи. Зазначила, що задоволення позову про визнання права користування жилим приміщенням є поліпшенням житлових умов ОСОБА_1 , але нею не надано при цьому доказів, що вона має право на таке поліпшення у відповідності до статті 34 ЖК УPCP.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції під час розгляду справи в судовому засіданні 30 червня 2020 року не надходило. 

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу Харківської міської ради необхідно задовольнити, рішення суду – скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачка вселилася у спірну квартиру за згодою наймача, проживає в ній з 2004 року, іншого житла не має, а тому підстав для її виселення не вбачається. 

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_3 належить територіальній громаді міста Харкова.

Як вбачається з довідки Комунального підприємства «Жилкомсервіс» з місця проживання про склад сім`ї та прописку від 29 грудня 2016 року у жилому приміщення за адресою АДРЕСА_4 відсутні зареєстровані особи (а. с. 7).

З акту комісії Комунального підприємства «Жилкомсервіс» від 29 грудня 2016 року вбачається, що основний наймач квартири 6-Б у будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_3 був зареєстрований з 01 лютого 1989 року, помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Разом з ним у квартирі була зареєстрована його матір ОСОБА_4 , яка знялася з реєстрації 15 липня 2016 року. На час складання акту в квартирі проживає співмешканка ОСОБА_3 - ОСОБА_1 без реєстрації (а. с. 6).

10 серпня 2016 року та 19 жовтня 2016 року ОСОБА_1 повідомлено про необхідність звільнення займаного приміщення, однак від отримання припису вона відмовилась (а. с.8).

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За приписами частини першої статті 58 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Відповідно до  статті 61 ЖК Української РСР  користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за договором найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом.

За змістом частини третьої  статті 116 ЖК Української РСР  осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Як вбачається з рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).
Європейський суд з прав людини вказує, що при розгляді справ про виселення національні суди повинні проаналізувати пропорційність такого заходу (справа «Дакус проти України» рішення 14 грудня 2017 року; справа «Кривіцька та Кривіцький проти України», рішення від 02 грудня 2010 року).

Заперечуючи проти позову Харківської міської ради, ОСОБА_1 зазначала, що вона вселилася у спірне приміщення у 2004 році за згодою наймача ОСОБА_3 , з яким перебувала у фактичних шлюбних відносинах. Квартира є її єдиним житлом, в якому вона проживає тривалий час та здійснює її утримання, сплачує комунальні послуги тощо.

Між тим, як вбачається з матеріалів справи ордер ОСОБА_1 не видавався, договір найму жилого приміщення з нею укладений не був, жодних документів (ордеру, рішення виконавчого комітету міської ради тощо), які можуть бути підставою для використання спірного житлового приміщення, відповідачкою не надано. ОСОБА_1 у спірній квартирі не зареєстрована. Згідно копії паспорту з 21 липня 1992 року відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 , де як зазначає ОСОБА_1 в суді першої інстанції, була знята з реєстрації у 2013 році на підставі рішення суду про визнання такою, що втратила право користування.

В суді першої інстанції ані ОСОБА_1 , ані ОСОБА_4 – мати ОСОБА_3 , які були допитані у якості свідків, не могли пояснити, чому відповідачка не була зареєстрована у спірній квартирі та які об`єктивні обставини перешкоджали здійсненню таких дій. Із показань інших свідків, які були допитані в суді першої інстанції, вбачається, що їм не відомо, на якій правовій підставі проживала в цій квартирі ОСОБА_1 . 

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснила, що вона до 2010 року була зареєстрована за іншою адресою. Однак, за рішенням суду була знята з реєстрації. Рішення суду є чинним. Пояснила, що про існування цього рішення вона дізналася у 2013 році. Однак після відмови їй в задоволенні заяви про перегляд цього рішення, оскільки його було ухвалено в заочному порядку, в апеляційній та касаційній інстанції вона його не оскаржувала, не просила поновити строк для його оскарження. Вказала, що з рішенням суду вона погоджується, оскільки іншого житла у неї на сьогодні немає. В цю квартиру вона самовільно не вселялась. Вона знаходилася, на її думку, у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 , який помер у 2012 році. Шлюб з ним вона не укладала, з заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка до суду вона не зверталася. Протягом восьми років вона сплачує комунальні платежі. До цього часу до неї ніяких претензій з боку Харківської міської ради не було. До суду апеляційної інстанції вона надала копії судових рішень першої інстанції про визнання її такою, що втратила права користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_5 та про відмову у задоволенні її заяви про перегляд цього рішення, які долучені до матеріалів справи. 

В свою чергу в суді апеляційної інстанції представник Харківської міської ради пояснив, що для урегулювання цього питання ОСОБА_1 до Харківської міської ради не зверталася. Проживає в спірній квартирі без правових підстав, що є підставою для її виселення. 

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову Харківській міській раді та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 дійсно без будь – яких правових підстав проживає в спірній квартирі. Вона не є членом сім`ї померлого, тому права користування спірною квартирою вона не набула. До Харківської міської ради щодо вирішення цього питання вона не зверталася.

Її посилання на те, що вона постійно проживає у спірному приміщенні, сплачує комунальні послуги не свідчить про законність її проживання у спірній квартирі. Крім того, як вбачається з наданих квитанцій, особовий рахунок відкрито на ОСОБА_3 та після його смерті на ім`я ОСОБА_1 перереєстровано не було.

Доводи відповідачки щодо відсутності у неї іншого місця проживання та нерухомого майна у власності у цьому випадку судовою колегією не приймаються, оскільки вона була позбавлена реєстрації за рішенням суду, яке не оскаржувала в установленому порядку, хоча їй було відомо про існування цього рішення ще з 2013 року, тобто, вона з ним погодилася.

Аналізуючи наведені норми права та обставини справи, судова колегія вважає, що позовні вимоги Харківської міської ради про виселення відповідачки є обґрунтованими та підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 необхідно відмовити з підстав, зазначених вище.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що рішення суду скасовано, позовні вимоги Харківської міської ради задоволено, стягненню на її користь з відповідачки підлягає судовий збір, що сплачений за подання позову та апеляційної скарги в розмірі 5261, 20 грн.
Керуючись ст. ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу Харківської міської ради – задовольнити.
Рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 21 лютого 2020 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» про виселення з самоправно зайнятого житлового приміщення – задовольнити.
Виселити ОСОБА_1 з самоправно зайнятої квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.
Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до Харківської міської ради про визнання права користування житлом та зобов`язання укласти договір найму квартири – залишити без задоволення.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради 5261, 20 грн судового збору за подачу позову та апеляційної скарги.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака
Судді                                                                 О.М. Хорошевський
В.Б. Яцина
Повний текст постанови складено 06 липня 2020 року.