Головуючий І інстанції: О.О. Кукоба

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 липня 2020 р. 	Справа № 440/4980/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді Ральченка І.М.,
Суддів: Бершова Г.Є. ,  Катунова В.В. ,
розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2020, повний текст складено 26.02.20 по справі № 440/4980/19
за позовом      ОСОБА_1  
до    Головного управління Державної податкової служби у Полтавській області                  
про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом, у якому просив визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДФС у Полтавській області від 25.06.19 № 0043071-5513-1630, № 0042819-5513-1630, № 0042819-5513-1630.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржуване рішення, прийняти нове, яким задовольнити позов у повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначив, що об`єкт нерухомого майна, що належить на праві спільної часткової власності - склад-сарай, використовується ним у сільськогосподарській діяльності, а тому не є об`єктом оподаткування в силу положень п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
На підставі п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження, у зв`язку з чим фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Як встановлено судовим розглядом, ОСОБА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить 1/2 нежитлової будівлі загальною площею 580,4 кв.м. - склад-сарай, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 25.06.2005, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 25.06.2005 № 7614813.
25.06.19 Миргородським управлінням Головного управління ДФС у Полтавській області на підставі п.п. 266.7.1 п. 266.1 ст. 266 Податкового кодексу України сформовані податкові повідомлення-рішення: № 0042819-5513-1630 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2016 у розмірі 1999,48 грн.; № 0042819-5513-1630 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2017 у розмірі 4643,20 грн.; № 0043071-5513-1630 про визначення ОСОБА_1 податкового зобов`язання зі сплати податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, за 2018 у розмірі 540,21 грн.
Позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, звернувся до суду із даним позовом. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що належний позивачу на праві спільної часткової власності об`єкт нерухомого майна упродовж 2016-2018 був об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.  
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.
Відповідно до підпункту 266.1.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, платниками податку на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки, є фізичні та юридичні особи, в тому числі нерезиденти, які є власниками об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості.
Згідно з підпунктом 266.2.1 пункту 266.1 статті 266 Податкового кодексу України, об`єктом оподаткування є об`єкт житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його частка.
Відповідно до положень підпунктів 266.3.1 та 266.3.2 пункту 266.3 статті 266 Податкового кодексу України базою оподаткування є загальна площа об`єкта житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі його часток.
База оподаткування об`єктів житлової та нежитлової нерухомості, в тому числі їх часток, які перебувають у власності фізичних осіб, обчислюється контролюючим органом на підставі даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що безоплатно надаються органами державної реєстрації прав на нерухоме майно та/або на підставі оригіналів відповідних документів платника податків, зокрема документів на право власності.
За змістом підпункту 266.4.2 пункту 266.4 статті 266 Податкового кодексу України сільські, селищні, міські ради та ради об`єднаних територіальних громад, що створені згідно із законом та перспективним планом формування територій громад, встановлюють пільги з податку, що сплачується на відповідній території, з об`єктів житлової та/або нежитлової нерухомості, що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, громадських об`єднань, благодійних організацій, релігійних організацій України, статути (положення) яких зареєстровані у встановленому законом порядку, та використовуються для забезпечення діяльності, передбаченої такими статутами (положеннями). Пільги з податку, що сплачується на відповідній території з об`єктів житлової нерухомості, для фізичних осіб визначаються виходячи з їх майнового стану та рівня доходів.
Базовий податковий (звітний) період дорівнює календарному року (підпункт 266.6.1. пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України).
Підпунктом 266.2.2 пункту 266.2 статті 266 Податкового кодексу України встановлено перелік об`єктів нерухомості, які не є об`єктами оподаткування.
Так, підпунктом "ж" підпункту 266.2.2 у редакції Закону України від 28.12.14 №71-VIII, чинній упродовж 2016-2018 років, визначено, що не є об`єктом оподаткування будівлі, споруди сільськогосподарських товаровиробників, призначені для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Правовий аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що її застосування передбачає наявність двох умов, перша з яких - власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, а друга - об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Спірним питанням у межах цих правовідносин є тлумачення поняття "сільськогосподарський товаровиробник".
Так, за визначенням п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України сільськогосподарський товаровиробник для цілей глави 1 розділу XIV цього Кодексу - юридична особа незалежно від організаційно-правової форми або фізична особа - підприємець, яка займається виробництвом сільськогосподарської продукції та/або розведенням, вирощуванням та виловом риби у внутрішніх водоймах (озерах, ставках та водосховищах) та її переробкою на власних чи орендованих потужностях, у тому числі власновиробленої сировини на давальницьких умовах, та здійснює операції з її постачання.
Застереження в п.п. 14.1.235 щодо цілей глави 1 розділу ХIV ПК не означає, що у інших випадках, передбачених цим Кодексом, термін "сільськогосподарський товаровиробник" має інше змістовне навантаження.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 01.10.2019 у справі № 0340/1905/18.
Таким чином, сільськогосподарським товаровиробником може вважатись лише суб`єкт, який у визначеному законом порядку зареєстрований як юридична особа або фізична особа - підприємець.
У ході судового розгляду встановлено та сторонами не заперечувалось, що ОСОБА_1 протягом 2016-2018 не був зареєстрований як фізична особа - підприємець із визначенням виду діяльності, пов`язаної з виробництвом сільськогосподарської продукції.
За таких обставин колегія суддів погоджується із твердженням суду першої інстанції, що у спірних правовідносинах позивач не може вважатись сільськогосподарським товаровиробником, з огляду на що у даному випадку відсутні підстави застосування п.п. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України.
Враховуючи викладене, належний позивачу на праві спільної часткової власності склад-сарай протягом 2016-2018 був об`єктом оподаткування податком на нерухоме майно, відмінне від земельної ділянки.  
У той же час, відсутні підстави для застосування до спірних відносин положень п.п. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України у редакції Закону України від 23.11.18 № 2628-VIII, оскільки відповідні положення набрали чинності з 01.01.2019, а тому не стосуються обставин даного спору.
Доводи апеляційної скарги стосовно цільового призначення об`єкта нерухомості, його фактичного використання як будівлі сільськогосподарського висновків суду не спростовують, оскільки для застосування п.п. "ж" п.п. 266.2.2 п. 266.2 ст. 266 Податкового кодексу України є обов`язкова наявність двох умов: 1) власник об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) є сільськогосподарським товаровиробником, 2) об`єкт нерухомості (будівля, споруда) призначений для використання безпосередньо у сільськогосподарській діяльності.
Також, довідка від 25.01.2017 № 32, видана Жоржівським старостатом Шишацької селищної ради, на яку посилається позивач, є підставою для звільнення від сплати податку на доходи фізичних осіб, та не доводить того, що позивач є сільськогосподарським товаровиробником у розумінні п.п. 14.1.235 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції щодо обґрунтованості оскаржуваних податкових повідомлень-рішень Головного управління ДФС у Полтавській області від 25.06.19 № 0043071-5513-1630, № 0042819-5513-1630, № 0042819-5513-1630.
Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до ч.1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення-без змін.
Згідно зі ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, рішення або ухвалу-без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухвалив постанову з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
Керуючись ст. ст. 243, 250,  311, 315,  316, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 21.02.2020 по справі № 440/4980/19  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України. 

Суддя-доповідач 		І.М. Ральченко 	
Судді	   	Г.Є. Бершов    В.В. Катунов