ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 607/13720/17	Головуючий у 1-й інстанції Дзюбич В.Л. 	
Провадження № 22-ц/817/624/20 	Доповідач - Костів О.З.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Костів О.З. 
суддів -  Щавурська Н. Б., Храпак Н. М., 
з участю секретаря - Сович Н.А. 
сторін:
представника позивача - ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 607/13720/17 за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року, ухваленого суддею Дзюбичем В.Л., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів,

В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2017 року ОСОБА_4 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів.
В обґрунтування заявлених вимог позивачка покликалася на те, що з 30 грудня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2016 року. Від даного шлюбу ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_6 . Під час шлюбу відповідач офіційно працював у Португальській Республіці та утримував сім`ю. Після розірвання шлюбу відповідач погодився надавати кошти на утримання спільної дитини у розмірі 25% відсотків від суми свого загального доходу, який, за його словами, становив 600 євро в місяць. Відповідно до розписки від 20 листопада 2015 року ОСОБА_5 зобов`язався сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 1800 євро на рік, що становить 150 євро в місяць. У жовтні 2017 року позивачці стало відомо про те, що насправді відповідач отримує дохід у більшому розмірі. Зокрема, за шість місяців 2015 року розмір отриманих ним доходів склав 12350 євро, що дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дитини у більшому розмірі. Звертає увагу, що їхній неповнолітній син страждає на вроджену ваду серця, у зв`язку із чим часто хворіє, проходить постійні консультації та лікування у інституті серцево-судинної хірургії ім. Амосова. Дитина потребує постійного медичного догляду, оздоровлення та реабілітації, що вимагає значних матеріальних затрат, на які у неї не вистачає коштів, оскільки позивачка ніде не працює через те, що, окрім догляду за сином, також доглядає за онкохворим батьком та престарілою бабусею, в той час як відповідач має достатній рівень доходів, щоб сплачувати аліменти у більшому розмірі, а також має у власності нерухоме майно на території України.
Враховуючи наведене вважає, що з відповідача слід стягнути на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 25% від усіх його доходів, але не менше 300 євро на місяць. Окрім цього, враховуючи те, що відповідач, погодившись сплачувати аліменти добровільно, ввів її в оману щодо розміру своїх доходів, вважає, що з ОСОБА_5 також слід стягнути на її користь аліменти за минулий час, а саме з 20 листопада 2015 року, тобто з моменту написання відповідачем розписки про добровільну сплату аліментів, у розмірі 7194 євро.
03 жовтня 2019 року від представника позивача - адвоката Захарчука А.П. надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина за минулий період, а саме з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 12916.35 євро у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на момент постановлення судового рішення, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300 євро щомісячно, починаючи з 01 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття, а також судові витрати по справі, що складаються з витрат на оплату послуг перекладача у розмірі 4360 грн.
В обґрунтування вказаних вимог зазначено, що відповідно до відомостей, наданих митною та податковою службами Португальської Республіки, відповідач отримав доходи: у 2016 році у розмірі 32957.78 євро, у 2017 році у розмірі 32184.,18 євро та 923.44 євро соціальної допомоги (субсидії), а всього на загальну суму 66 065.40 євро. Оскільки позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий період у розмірі ј частки всіх видів його доходу, то вказана сума становитиме 16516.35 євро. У добровільному порядку за вказаний період часу відповідач сплатив позивачу аліменти на загальну суму 3600 євро. Відтак, до стягнення з нього підлягають аліменти за минулий період у розмірі 12916.35 євро (16 516.35-3600=12916.35).
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 6000 грн. щомісячно, починаючи з 03 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.
07 травня 2020 року, не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_7 - адвокат Степанова О.В. подала на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що між сторонами було досягнуто згоди про участь апелянта в утриманні сина ОСОБА_7 , шляхом зобов`язання сплачувати щороку аліменти в розмірі 1800 євро, починаючи з серпня 2016 року. Отже, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_5 аліментів в період з 03 листопада 2017 року, оскільки в цей період Скаржником аліменти сплачувались згідо з усною домовленістю між сторонами.
Звертає увагу, що позивач, як одержувач аліментів за домовленістю, не довела необхідність збільшення аліментів, адже матеріали справи не містять жодних доказів щодо необхідності збільшення розміру аліментів, докази погіршення стану здоров`я дитини, зміна віку, покращення матеріального стану скаржника.
Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.
07 травня 2020 року не погоджуючись із рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, представник ОСОБА_4 - адвокат Захарчук А.П. подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.
Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач має задовільний стан здоров`я, тривалий час працює за межами України та має досить великі доходи. У нього на утриманні не перебуває жодних осіб. Крім того, ОСОБА_4 не згідна з відмовою суду щодо стягнення аліментів за минулий період (за 2016-2017 роки), оскільки позивачем вживалися заходи для їх отримання, однак, відповідач ухилився від сплати аліментів в розмірі, в якому просила ОСОБА_4 .
Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовити у задоволенні позову та постановити в цій частині нове, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина за минулий період, а саме з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року у розмірі 12916.35 євро у гривневому еквіваленті згідно офіційного курсу НБУ на момент постановлення судового рішення, а також стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 300 євро щомісячно, починаючи з 01 листопада 2017 року та до досягнення дитиною повноліття.
02 червня 2020 року від представник позивача - адвоката Захарчука А.П. поступив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому він просить апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволити, з мотивів, викладених у ній.
В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - адвокат Захарчук А.П. свою апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на мотиви викладені в ній та проти апеляційної скарги ОСОБА_5 заперечив.
Інші учасники в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день і час слухання справи.
Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційних скаргах, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги до задоволення не підлягають виходячи із наступного.
За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
Судом встановлено наступні обставини.
30 грудня 2008 року між сторонами по справі був зареєстрований шлюб, який розірвано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 січня 2016 року (т.1 а.с.17-18).
У даному шлюбі у сторін народилася одна дитина - син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 25 серпня 2009 року, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України (т.1 а.с.16).
Після розірвання шлюбу неповнолітній син сторін у справі залишився проживати разом з матір`ю ОСОБА_4 , що сторонами не заперечується.
Як вбачається із виписки з історії хвороби №484, виданої КУТОР «Тернопільська обласною дитяча клінічна лікарня» 02 квітня 2013 року ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , встановлено діагноз "вроджена вада серця: відкрита артеріальна протока, двостулковий аортальний клапан. Синдром вродженої дисплазії сполучної тканини: гіпермобільність суглобів, гіпереластичність шкіри, порушення постави, плоскостопість" (т.1 а.с.23).
10 квітня 2013 року КУТОР «Тернопільська обласною дитяча клінічна лікарня» направлено листа на ім`я головного педіатра Головного управління охорони здоров`я Тернопільської ОДА із проханням направити дитину ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на консультацію з метою встановлення подальшої тактики лікування до кардіолога в інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова, м. Київ (т.1 а.с.24).
У відповідності до консультативного висновку ДУ «Національний інститут серцево-судинної хірургії ім. М.М. Амосова НАМН України» №918 від 16 квітня 2013 року за результатами проведеної консультації неповнолітньому ОСОБА_8 , 2009 року народження, показана операція по закриттю відкритої артеріальної протоки (т.1 а.с.28).
З долученої до справи медичної документації вбачається, що 22 квітня 2014 року та 11 серпня 2015 року син сторін у справі проходив лікування у відділі охорони здоров`я «Есферасауде», Португальська Республіка (т.1 а.с.30-32).
Також, ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_10 відвідував Центр здоров`я УЛС Матозініш , що підтверджується декларацією відвідування даної медичної установи (т.2 а.с.164-168).
Згідно повідомлення Професійного Центру Ernani Monterio , Порту від 11 листопада 2019 року, ОСОБА_8 на 21 січня 2020 року було призначене обстеження у Кардіологічній Педіатрії даної клініки (т.2 а.с.172-173).
Як вбачається із довідки, виданої 12 лютого 2010 року, секретаріатом муніципальної громади Матозіньо, Матозінецького муніципалітету, округ Порту, Португальська Республіка відповідач ОСОБА_5 постійно проживає у Португальській Республіці на території вказаної муніципальної громади.
У відповідності до розписки від 20 листопада 2015 року ОСОБА_5 зобов`язався сплачувати ОСОБА_4 аліменти у розмірі 1800 євро на рік до повноліття їхнього сина ОСОБА_9 , починаючи з серпня 2016 року . Вказана розписка підписана сторонами у справі присутності свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 (т.1 .а. с19 )
З долучених до справи розписок позивача від 05 серпня 2016 року, 06 серпня 2017 року, 07 березня 2018 року вбачається, що остання по кожній із вказаних розписок отримала від відповідача грошові кошти в сумі 1800 євро (т.2 а.с.110-112).
Відповідно до розписки від 03 липня 2019 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 грошові кошти в сумі 900 євро (т.2 а.с.113).
З долучених до справи документів, що надійшли на виконання судового доручення про надання правової допомоги із Португальської Республіки, вбачається, що відповідач ОСОБА_5 проживає на території вказаної держави за адресою:  АДРЕСА_1.
Згідно інформації з бази даних інституту соціального страхування востаннє заробітну плату ОСОБА_5 отримав у грудні 2017 року у сумі 1210.16 євро (т.2 а.с.89).
Відповідно до повідомлення Відділу фінансів Віла Нова де Гайя 2 Управління фінансів Порту за вих. №20195000148479 розмір доходів, отриманих ОСОБА_5 у 2016 році становить 32957.78 євро, у 2017 році він отримав дохід у розмірі 32184.18 євро та 923.44 євро соціальної допомоги, у 2018 році відповідачу виплачено 10799.81 євро соціальної допомоги (субсидії), що підтверджується наданими копіями фінансових декларації відповідача за вказані періоди часу (т.2 а.с.98).
З довідки, що видана 12 грудня 2019 року за підписом директора інституту соціального страхування Португальської Республіки, вбачається, що ОСОБА_5 : номер соціального страхування:11327044667, ідентифікаційний податковий номер:236701258, дійсно одержував допомогу по безробіттю, а саме: з 20 грудня 2017 року по 19 травня 2019 року у розмірі 29.11 євро щоденно. Загальна сума допомоги, виплаченої за вказаний період часу, склала 14 846,10 євро. Станом на 12 грудня 2019 року ОСОБА_5 не одержує жодних допомог по безробіттю (т.2 а.с.177).
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
Частиною другою статті 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до частин першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789XII (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Згідно зі частиною першою статті 27 цієї Конвенції визнано право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Сімейним кодексом України визначено обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150) та конкретизовано, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини; мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частина друга статті 182).
Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними.
За домовленістю між батьками дитини, той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або натуральній) формі.
Статтею 189 СК України передбачено, що батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується.
Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно з частиною третьою статті 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (стаття 183 цього Кодексу) або твердій грошовій сумі (стаття 184 цього Кодексу) і виплачуються щомісячно.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (стаття 182 СК України). Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України).
Частинами першою та другою статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» з 01 січня 2020 року прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить - 2218 гривень.
З матеріалів справи слідує, що відповідач проживає на території Португальської Республіки та до грудня 2017 року працював будівельником. Розмір отриманого ОСОБА_5 доходу 2016 - 2017 роках становить 65141.96 євро, а також 923.44 євро соціальної допомоги. Крім цього, в період з 20 грудня 2017 року по 19 травня 2019 року відповідач отримав 14846.10 євро допомоги по безробіттю. 
Судом першої інстанції вірно враховано стан здоров`я неповнолітнього сина сторін у справі, який страждає на вроджену ваду серця, потребує постійних медичних консультацій та лікування, в тому числі оперативного втручання, те, що відповідач є працездатним та немає інших утриманців, його матеріальний стан, наявність у власності нерухомого майна. Відповідач з 20 травня 2019 року не отримує жодних допомог по безробіттю та на даний час є непрацевлаштованою особою.
Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини.
Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року справа № 664/2746/17; від 25 вересня 2019 року справа № 755/14148/18.
В матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що за станом здоров`я відповідач не може виконувати своїх аліментних обов`язків щодо утримання неповнолітнього сина.
Колегія суддів погоджується з висновком суду, що з відповідача слід стягнути в користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини-сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 6000 грн. щомісячно, оскільки присуджена сума буде достатньою для нормального виховання і забезпечення дитини та відповідає можливості платника аліментів сплачувати їх.
Апеляційний суд не бере до уваги посилання ОСОБА_5 на те, що в період з 2016 по 2019 рік він не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина та належно виконував взяті на себе зобов`язання щодо сплати аліментів у розмірі 1800 євро на рік, а тому суд не мав підстави для стягнення з відповідача аліментів в період з 03 листопада 2017 року, оскільки в цей період відповідачем аліменти сплачувались згідо з усною домовленістю між сторонами.
Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Колегія суддів враховує, що позивач звернулась із даним позовом 03 листопада 2017 року, що свідчить про виникнення спору між сторонами щодо сплати аліментів на утримання дитини.
Враховуючи наведене, розписки від 07 березня 2018 року та 03 липня 2019 року щодо отримання грошових коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_5 не свідчать про те, що в цей період відповідачем аліменти сплачувались згідно з усною домовленістю між сторонами.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина за минулий період, колегія суддів виходить з наступного.
Згідно з ч.2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років.
Аналіз статті 191 СК України свідчить, що для стягнення аліментів за минулий час позивач повинен довести: (а) вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача; (б) ухилення відповідача від надання утримання дитині.
Такий висновок викладений у постанові КЦС в складі Верховного суду від 06 серпня 2018 року справа № 748/2340/17.
Ухилення від сплати аліментів може виражатися у тому, що зобов`язана особа ухилялась від укладання договору про сплату аліментів на утримання дитини, приховувала своє місцезнаходження або свій заробіток (доходи), не реагувала на направлені їй листи, та інші подібні дії.
Обов`язковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність вжиття саме позивачем заходів щодо одержання аліментів з відповідача, та неможливість їх одержати у зв`язку з ухиленням останньою від їх сплати.
За загальним правилом, визначеним СК України, та судовою практикою, вважається недоцільним обтяжувати відповідача виплатами за минулий період, якщо позивач не вжив заходів щодо одержання аліментів (у тому числі не подав позов про стягненим аліментів, залишив його без розгляду) з особистих мотивів.
Вимоги позивачки про стягнення аліментів за минулий час мають бути підтверджені офіційними зверненнями до платника аліментів, за відсутності таких доказів, вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка не надала суду належних та допустимих доказів щодо офіційного звернення до відповідача з питанням стягнення аліментів за минулий (попередній) час.
Безпідставними є доводи ОСОБА_4 про те, що надання розписки свідчить про її конкретні дії, направлені на стягнення з відповідача аліментів, а дії відповідача - про приховування своїх доходів та ухилення останнього від сплати аліментів у тому розмірі, в якому він мав можливість.
При цьому судом вірно встановлено, що у період з 01 січня 2016 року по 31 жовтня 2017 року відповідач не ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо утримання сина та належно виконував взяті на себе зобов`язання щодо сплати аліментів у розмірі 1800 євро на рік.
Колегія суддів звертає увагу, що надані представником позивача копії аліментних договорів та скріншот з електронної переписки не є належним доказом, оскільки відсутні будь-які підтвердження, що саме ці договори надсилались позивачем відповідачу на його електронну адресу та були отримані останнім. 
У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Зодовольняючи позов частково, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.
Доводи апеляційних скарг не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.
Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.
Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.
Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційні скарги ОСОБА_2 , ОСОБА_3 - залишити без задоволення.
Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складення повного тексту постанови - 24 липня 2020 року.

Головуючий 
Судді