У Х В А Л А 
24 липня 2020 року
м. Київ
справа №163/336/19
провадження № 61-10211ск20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на рішення рішення   Любомльського   районного  суду  Волинської  області  від  02  березня  2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮК «Центр авто виплат Поліс», про стягнення страхового відшкодування,
В С Т А Н О В И В :
У лютому 2019 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , звернулися в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовані тим, що 07 березня 2018 року трапилася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої загинув ОСОБА_5 Дорожньо-транспортна пригода трапилась з участю автомобіля, яким керував ОСОБА_6 та гужової підводи під керуванням ОСОБА_5 . Цивільна відповідальність водія ОСОБА_6 перед третіми особами була застрахована у ПрАТ «Страхова Кромпанія «Юнівес» на підставі договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.
26 квітня 2018 року представник позивачів подав до страхової компанії заяву про виплату страхового відшкодування у розмірі 202 219,09 грн, що з урахуванням встановленого ліміту страхового відшкодування складає 200 000 грн. Однак відповідач відмовив у здійсненні такої виплати, мотивуючи своє рішення тим, що дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки та з вини самого потерпілого, через що у водія забезпеченого транспортного засобу не виникло зобов`язання відшкодування шкоди.
Вважаючи таку відмову незаконною та те, що станом на час звернення із позовом до суду відповідач не виплатив страхове відшкодування, позивачі просили суд стягнути з відповідача в користь ОСОБА_1 - 18 564,00 грн страхового відшкодування та 5 106,31 грн пені, три відсотка річних та інфляційних втрат, в користь ОСОБА_2 - 181 436,00 грн страхового відшкодування та 49 911,20 грн пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат.
Рішенням  Любомльського  районного  суду  Волинської  області  від  02 березня 2020 року, залишеного постановою Волинського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, позовні вимоги задоволено частково.
Постановлено стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес»   в   користь    ОСОБА_1   18 564,00  грн   страхового  відшкодування, 4 010, 33 грн пені, 335, 68 грн трьох відсотків річних та 1 201,12 грн інфляційних втрат.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» в користь   ОСОБА_2  та  в  користь  неповнолітніх ОСОБА_3 , ОСОБА_4 181 436,00 грн страхового відшкодування, 39 195,14 грн пені, 3 280,76 грн трьох відсотків річних та 11 739,22 грн інфляційних втрат.
В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Задовольняючи частково вимоги позивача суд першої інстанції, із висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що обов`язок по виплаті страхового відшкодування внаслідок смерті погонича гужової повозки ОСОБА_5 покладається на страховика забезпеченого транспортного засобу як джерела підвищеної небезпеки.
У липні 2020 року, засобами поштового зв`язку до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес»   на   рішення   Любомльського  районного  суду  Волинської  області  від  02 березня 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 червня 2020 року, в якій скаржник просить судові рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в  позові. 
Верховний Суд, вивчивши подані касаційні скарги та додані до них документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.
Згідно зі статтею 129 Конституції України та статей 2, 17 ЦПК України однією з основних засад цивільного судочинства є забезпечення апеляційного перегляду справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України встановлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
Таким чином, за встановленими фактичними обставинами, справи та правовідносинами; правовим регулювання спору, справа не представляє значної складності, не належить до виключень із категорії, передбачених пунктом 2 частини 6 статті 19  ЦПК України, суди ухвалювали рішення відповідно до усталеної судової практики.
За таких обставин справа як така, що не представляє значної складності, є малозначною.
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, ураховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України належить до Загальних положень цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
Вказівка  в  резолютивній  частині  постанови  Волинського  апеляційного суду від 25 червня 2020 року про можливість її оскарження до Верховного Суду не є підставою для відкриття касаційного провадження судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішенні ухвалені у малозначній справі.
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
Системний аналіз частини шостої статті 19, статті 274 ЦПК України дає підстави для висновку, що малозначними у цивільному процесі є, зокрема, справи незначної складності, визнані судом малозначними (за виключенням справ, які мають розглядатися тільки за правилами загального позовного провадження) та які фактично можна поділити на: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності з ціною позову, що не перевищуєдвісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, у яких не можливо встановити ціну позову (немайнові вимоги), за виключеннями відповідно до частини четвертої статті 274 ЦПК України та пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
Таким чином, справа є малозначною в силу змісту правовідносин та їх регулювання не представляє значної складності, ціна позову в якій не перевищує двісті п`ятдесят розмірів  прожиткового  мінімуму  для  працездатних  осіб  (2  102,  00  грн х 250 = 525 500, 00 грн) та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для скаржника. 
Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність виключень передбачених статтею 389 ЦПК України необхідних для оскарження судових рішень у малозначних справах.
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).
При цьому застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).
З урахуванням наведеного, оскільки скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.
Разом з тим, не потребують окремого розгляду питання дотримання особою, яка подала касаційну скаргу, вимог статей 390 та 392 ЦПК України.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
У Х В А Л И В :
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес» на рішення рішення   Любомльського  районного  суду  Волинської  області  від  02  березня   2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 червня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Юнівес», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮК «Центр авто виплат Поліс», про стягнення страхового відшкодування, відмовити.
Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              Є. В. Петров
С. Ю. Мартєв
       В. М. Сімоненко