Ухвала
Іменем України
04 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 755/32908/14-к
провадження № 51-2165ск18
 
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
 
Головуючої               ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянувши касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва  від 07 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 ,
 
встановив:
 
Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року              ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень  передбачених ч. 4 ст. 187 КК України та ч. 2 ст. 121 КК України та призначено йому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 років з конфіскацією всього майна, що є його власністю.
 
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 09 березня 2016 року вищезазначений вирок скасовано, а кримінальне провадження стосовно ОСОБА_5 закрито на підставі п. 3 ч. 1ст. 284 КПК України.
 
Постановою Верховного Суду від 12 грудня 2018 року зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції скасовано та призначено новий апеляційний розгляд.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 07 грудня 2015 року стосовно ОСОБА_5 залишено без змін.
 
02 вересня 2020 року до Суду надійшла касаційна скарга адвоката ОСОБА_4 , у якій він порушує питання про скасування вищезазначених судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Крім того, просить задовольнити його клопотання та поновити строк на касаційне оскарження вказаних судових рішень, оскільки ОСОБА_5 не було відомо про  існування постанови Верховного Суду від 12 грудня 2018 року та ухвали Апеляційного суду        м. Києва від 02 грудня 2019 року, з огляду на те,  що хоча він неодноразово викликався у судові засідання вказаних судів,  жодне з цих повідомлень про виклик не отримував, оскільки вони були направлені на адреси, за якими останній не проживав з часу звільнення його з-під варти 09 березня 2016 року. Стверджує, що дізнався про існування рішення апеляційного суду 01 липня 2020 року з Єдиного державного реєстра судових рішень, про що  в подальшому, 06 липня 2020 року повідомив ОСОБА_5 . Вважає наведене поважною причиною пропуску строку для подачі касаційної скарги на зазначені судові рішення.
 
Суд, перевіривши доводи клопотання, викладені у касаційній скарзі про поновлення строку касаційного оскарження, дійшов висновку про те, що клопотання про поновлення строку задоволенню не підлягає, а касаційну скаргу слід повернути з таких підстав.
 
Згідно з ч. 2 ст. 426КПК України касаційна скарга на судові рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
 
За приписами ч. 2 ст. 113 цього Кодексу процесуальні дії під час кримінального провадження мають бути виконані без невиправданої затримки і в будь–якому разі не пізніше граничного строку, визначеного відповідним положенням цього Кодексу. Вимога про необхідність виконання процесуальних дій у встановлений КПК строк також міститься у ст. 116 вказаного Кодексу.
 
Процесуальний строк може бути поновлено лише за умови його пропуску з поважних причин. Поняття поважних причин пропуску строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд суду. 
 
Виходячи з системного аналізу норм процесуального закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
 
При вирішенні питання про поновлення пропущеного строку, у тому числі й строку на касаційне оскарження, до уваги мають братися: тривалість самого процесуального строку; час, який минув з дати завершення процесуального строку; наявність чи відсутність обставин, які об`єктивно перешкоджали особі реалізувати своє право (повноваження) в межах визначеного процесуального строку; поведінку особи, яка звертається з відповідним клопотанням, зокрема, чи вживала особа розумних заходів для того, щоб реалізувати своє право (повноваження) в межах процесуального строку та якнайшвидше після його закінчення (у разі наявності поважних причин його пропуску) та інші доречні обставини.
 
Як убачається із копії рішення доданої до касаційної скарги, Апеляційний суд                            м. Києва ухвалою від 02 грудня 2019 року вирок Дніпровського районного суду                     м. Києва  від 07 грудня 2015 року залишив  без зміни. 
 
Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_5 касаційну скаргу на зазначене судове рішення подав до Верховного Суду 30 серпня 2020 року (згідно відбитку штемпелю на конверті), тобто поза межами визначеного процесуальним законом строку на касаційне оскарження.
 
На думку Суду, зі змісту поданого клопотання не вбачається обґрунтованих підстав для поновлення скаржнику строку касаційного оскарження судових рішень, оскільки ним не вказано переконливих обґрунтувань на підтвердження доводів про неспроможність подати касаційну скаргу вчасно. Посилання адвоката на те, що його підзахисному не було відомо про судові рішення Верховного Суду та  апеляційного суду, є непереконливими.
 
Як вбачається з поданого клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, захисник як на підставу для його поновлення посилається на необізнаність свого підзахисного щодо постановлених стосовно нього судових рішень Верховним Судом від 12 грудня 2018 року та  Апеляційним судом  м. Києва від 02 грудня 2019 року, проте, ОСОБА_5 особисто до Касаційного кримінального суду з касаційною скаргою та клопотанням про поновлення строку не звертався. Разом з тим, захисник ОСОБА_4 не зазначив підстав, які перешкодили йому звернутися з касаційною скаргою стосовно ОСОБА_5 вчасно. Як вбачається з наданої захисником копії договору про надання правової допомоги, цей договір між ним та ОСОБА_5 було укладено 15 травня 2020 року, тобто після постановлення оскаржуваних судових рішень.
 
 Відповідно до  ухвали колегії суддів Другої судової палати Верховного Суду від          02 квітня 2018 року, правило початку перебігу строку на касаційне оскарження, визначене ст. 426 КПК України, є загальним для всіх учасників кримінального провадження за винятком засудженого, який перебуває під вартою. При цьому ця норма процесуального закону не передбачає привілею щодо окремого обчислення строків на касаційне оскарження для кожного нового захисника чи представника, залученого у кримінальному проваджені для надання правової допомоги вже після ухвалення судом судового рішення, яке оскаржується, а тим більше поза межами строків його оскарження. Такі вимоги встановленні КПК України мають на меті гарантувати забезпечення принципу правової визначеності, який є одним із елементів принципу верховенства права, щоб кримінальні провадження розглядалися впродовж розумного часу, а учасники кримінального провадження (у тому числі потерпілий) після закінчення відповідних строків оскарження не перебували у стані правової невизначеності та були впевнені у тому, що судове рішення не буде переглядатися в подальшому. У зв`язку з цим призначення засудженому нового захисника після закінчення строку на касаційне оскарження не може само по собі розглядатися як достатня правова підстава для поновлення строку на касаційне оскарження".
 
Інших поважних причин пропуску строку, які позбавили скаржника реальної можливості у порядку та строки, передбачені законодавством, реалізувати свої права на подання касаційної скарги, у поданому клопотанні не наведено.
 
Згідно з положеннями п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК касаційна скарга повертається, якщо вона подана після закінчення строку касаційного оскарження і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або суд касаційної інстанції за заявою такої особи не знайшов підстав для його поновлення.
Також, суд звертає увагу, що у рішенні від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України», Європейський суд з прав людини зробив висновок про те, що правова система багатьох країн–членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, тому від судів вимагається вказувати підстави для поновлення строку. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан потрібного їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata (принцип юридичної визначеності).
 
З урахуванням наведеного, касаційна скарга адвоката ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 підлягає поверненню.
 
Відповідно до ч. 4 ст. 429 КПК, повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, передбаченому цим Кодексом.
 
На підставі викладеного та керуючись п. 3 ч. 3 ст. 429 КПК, Суд
 
постановив:
 
Відмовити адвокату ОСОБА_4 у поновленні строку касаційного оскарження на вирок Дніпровського районного суду м. Києва  від 07 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 02 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 .
 
Касаційну скаргу адвоката ОСОБА_4 на вирок Дніпровського районного суду               м. Києва  від 07 грудня 2015 року та ухвалу Київського апеляційного суду від                             02 грудня 2019 року стосовно ОСОБА_5 із усіма доданими до неї матеріалами - повернути.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                             ОСОБА_2                          ОСОБА_3