Справа № 344/4609/18 
Провадження № 22-ц/4808/726/20 
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М. 
Суддя-доповідач Фединяк 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд в складі колегії суддів:
головуючого                Фединяка В.Д. ( суддя-доповідач) 
суддів:                Бойчука І.В.., Девляшевського В.А.                
секретаря                Турів О.М.
з участю                  представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року, ухвалене суддею Антоняк Т. М.у м. Івано-Франківськ,
ВСТАНОВИВ:
У квітня 2018 року ОСОБА_1 звернувся в суд з скаргою на дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області. 
Скарга мотивована тим, що 18 січня 2013 року видано виконавчий лист № 0907/5844/2011 для виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 18 грудня 2012 року про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільними коридором, сходовою кліткою та горищем у будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридора та демонтажем металевої решітки для доступу до спільного коридора та горища. 29 березня 2018 року представник ОСОБА_1 подала заяву до Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській про примусове виконання зазначеного виконавчого листа, однак того ж дня старшим державним виконавцем Коржевському Г. Г. було направлено повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання у зв`язку з не поданням стягувачем підтвердження сплати авансового внеску. Вказує, що обов`язковість сплата авансового внеску є необґрунтовано, оскільки виконавчі дії полягають тільки в передачі ключа, а тому не є затратні. Посилаючись на те, що виконавче провадження з виконання вищевказаного виконавчого листа не було закінчено, і державний виконавець не обґрунтував обов`язковість сплати авансового внеску, як це передбачено пунктом 8 частини четвертою статті 4 ЗУ «Про виконавче провадження», просив суд визнати протиправними дії державного виконавця щодо неприйняття виконавчого документа № 0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року до виконання; визнати неправомірним та скасувати повідомлення старшого державного виконавця Татакіна П. П. від 29 березня 2018 року про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання; зобов`язати державного виконавця МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області прийняти до виконання виконавчий лист № 0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року.
Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця задоволено.
Визнано протиправними дії державного виконавця щодо неприйняття виконавчого документа №0907/5844/2011 від 18.01.2013 року до виконання.
Визнано неправомірним та скасувано повідомлення старшого державного виконавця Татакіна П.П. від 29.03.2018 року про повернення виконавчого документа стягувану без прийняття до виконання.
Зобов`язано державного виконавця МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області  прийняти до виконання виконавчий лист № 0907/5844/2011, згідно п.5. ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Не погоджуючись із даним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, у якій ставить питання про скасування оскаржуваної ухвали, з постановленням нової про відмову в задоволенні скарги, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказує на те, що справа розглянута без його участі, як боржника. Не враховано положень ст. 450 ЦПК про те, що скарга на дії чи бездіяльність державного чи приватного виконавця розглядається у судовому засіданні за участю стягувача, боржника і державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби чи приватного виконавця, рішення, дія чи бездіяльність яких оскаржуються. Необґрунтованим є висновок суду щодо зобов`язання державного виконавця прийняти до виконання виконавчий лист, оскільки стягувачем пропущено передбачений Законом України «Про виконавче провадження» річний строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання. Також апелянт вказує на те, що між ним та ОСОБА_1 спору немає, він тричі самостійно своїми заявами відкликав з ВДВС виконавчий лист, а такий пред`являє до виконання його мати ОСОБА_4 , яка представляє інтереси за довіреністю від 2012 року. Остання заява ОСОБА_1 до виконавчої служби написана ним особисто 19.10.2017 року та зареєстрована в реєстрі кореспонденції ВДВС Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ та інформацію внесено до реєстру виконавчих проваджень. Виконавчий лист від 18 січня 2013 року підлягає до виконанню протягом одного року з наступного дня набрання судовим рішенням законної сили, рішення набрало законної сили 18 січня 2012 року. Строк на виконання виконавчого листа не поновлено.
17 серпня 2018 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, в якому доводи апеляційної скарги заперечила. Вказує, що посилання ОСОБА_3 на пропуск строку пред`явлення виконавчого документу до виконання є безпідставними. Крім того, у ОСОБА_3 відсутні правові підстави оскаржувати ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року за скаргою ОСОБА_1 на дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області 
Постановою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року скасовано та постановлено нову ухвалу. У задоволенні скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на дії старшого державного виконавця Івано-Франківського МВ ДвС ГТУЮ в Івано-Франківській області відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 15 квітня 2020 року постанову Апеляційного суду Івано-Франківської області від 30 серпня 2018 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Системою автоматизованого розподілу справ Івано-Франківського апеляційного суду 27 квітня 2020 року розподілена дана справа № 344/4609/18 провадження № 22-ц/4808/726/20 для розгляду у складі суддів: Фединяка В.Д. - суддя-доповідач (головуючий суддя), Бойчука І.В., Девляшевського В.А.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 04 травня 2020 року справу призначено до розгляду на 16 червня 2020 року та відкладено на 14 липня 2020 року 10 год.
ОСОБА_3 не з`явився у судове засідання, хоч у встановленому законом порядку повідомлений про дату, час та місце розгляду справи.
Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявна інформація про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.
Суд відхиляє клопотання ОСОБА_3 та його представника про відкладення розгляд цієї справи через оголошення карантину, оскільки постановою Кабінету Міністрів України оголошений карантин послаблений у зв`зку з цим апеляційнгий суд як працював, так і працює у штатному режимі,
У судовому засіданні ОСОБА_6 заперечила доводи апеляційної скарги, вважає ухвалу суду законною та обгрунтованою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст. 367 ЦПК України наведені у скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволенні скарги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що державним виконавцем необґрунтовано необхідність обов`язкового авансування витрат на проведення виконавчого провадження. З огляду на це, твердження скаржника щодо неправомірності дій державного виконавця є обґрунтованими, що свідчить про наявність підстав для задоволення скарги.
Висновок суду відповідає вимогам закону і матеріалам справи.
Згідно вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність і допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, що 18 січня 2013 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області було видано виконавчий лист для виконання рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18 грудня 2012 року про зобов`язання ОСОБА_3 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 спільними коридором, сходовою кліткою та горищем у будинку АДРЕСА_1 шляхом передачі ключів від зовнішніх дверей до коридора та демонтажем металевої решітки для доступу до спільного коридора та горища.
Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання 19 грудня 2013 року.
23 жовтня 2017 року головним державним виконавцем Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області Раковецьким М. С. було винесено постанову про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № 43898832 по виконанню виконавчого листа від 18 січня 2013 року № 0907/5844/2011. Підставою повернення вказано подання стягувачем письмової заяви про повернення виконавчого листа без виконання (а. с.16).
29 березня 2018 року представник стягувача ОСОБА_2 звернулася із заявою до Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області, в якій просила прийняти до примусового виконання судового рішення від 18 грудня 2012 року виконавчий документ в оригіналі № 0907/5844/2011, виданий Івано-Франківським міським судом ОСОБА_1 18 січня 2013 року (а. с. 13).
29 березня 2018 року старшим державним виконавцем Івано-Франківського міського відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області розглянуто заяву про примусове виконання виконавчого документа № 0907/5844/2011 від 18 січня 2013 року і надіслано стягувачу повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, оскільки стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Так, згідно з прецендентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду (рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, на момент виникнення спірних правовідносин були врегульовані Законом України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».
Права і обов`язки державного виконавця визначені у статті 11 Закону України «Про виконавче провадження». За змістом цієї норми державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, зокрема, вправі накладати арешт на майно боржника, передавати його на зберігання та реалізовувати його в установленому законом порядку. 
Статтею 63 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, зокрема, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
Законом України «Про виконавче провадження» визначено умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.
Згідно зі ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що до заяви про примусове виконання рішення стягувач додає квитанцію про сплату авансового внеску в розмірі 2 відсотків суми, що підлягає стягненню, але не більше 10 мінімальних розмірів заробітної плати, а за рішенням немайнового характеру та рішень про забезпечення позову - у розмірі одного мінімального розміру заробітної плати з боржника - фізичної особи та в розмірі двох мінімальних розмірів заробітної плати з боржника - юридичної особи.
Згідно п. 8 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо стягувач не надав підтвердження сплати авансового внеску, якщо авансування є обов`язковим.
Відповідно до ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» авансовий платіж це - кошти, які використовуються виконавцем для організації та проведення виконавчих дій в кожному окремому виконавчому проваджені.
Від сплати авансового внеску звільняються стягувачі за рішеннями про: стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин; обчислення, призначення, перерахунок, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг; відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи; стягнення аліментів; відшкодування майнової та/або моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Від сплати авансового внеску також звільняються державні органи, інваліди війни, інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп, громадяни, віднесені до категорій 1 та 2 осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, у разі їх звернення до органів державної виконавчої служби.
Відповідно до статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.
Авансовий внесок у виконавчому провадженні - це кошти, які підлягали внесенню стягувачем на окремий не бюджетний рахунок і використовувались виконавцем для організації та проведення виконавчих дій.
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України у справі за конституційною скаргою щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» (щодо забезпечення державою виконання судового рішення) від 15 травня 2019 року № 2-р(II)/2019 визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами.
Положення частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII зі змінами, що визнані неконституційними, втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення.
Рішення Конституційного Суду України вмотивовано тим, що визначенням положеннями частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» обов`язкової сплати авансового внеску особою, на користь якої ухвалене судове рішення, як необхідної умови початку примусового виконання цього рішення органом державної виконавчої служби, покладено на цю особу фінансовий тягар забезпечувати функціонування впровадженої державою системи виконання судових рішень, що не гарантує доступу для кожної такої особи до вказаної системи, отже, не забезпечує в усіх випадках і за будь-яких умов повного та своєчасного виконання цього рішення, його обов`язковості.
Конституційний Суд України зазначив, що держава має позитивний обов`язок забезпечувати виконання судового рішення, проте визначеними положеннями частини другої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» правовим регулюванням щодо обов`язкового авансування початку примусового виконання судового рішення особою, на користь якої ухвалене це рішення, такий обов`язок держави перекладено на вказану особу, що нівелює сутність її конституційного права на судовий захист та суперечить положенням статей 3, 8, частин першої, другої статті 55, частин першої, другої статті 129-1 Конституції України.
З урахуванням наведеного, виходячи із гарантій, закріплених у статтях 55, 129, 129-1 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 18 ЦПК України, дії державного виконавця щодо повернення без прийняття до виконанння виконавчих листів з мотивів несплати авансового внеску не можуть вважатись правомірними.
Зазначене узгоджується із правовими висновками Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах: від 20 червня 2019 року у справі № 688/1619/17-ц (провадження № 61-24783сво18), від 05 вересня 2019 року у справі № 638/9278/16-ц (провадження № 61-33331сво18).
Суд відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про порушення права через розгляд справи у його відсутності, окільки відмова державного виконавця у прийнятті до виконання виконавчого листа не стосувалась боржника.
Також суд відхиляє посилання апелента та пропущення річного строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, так як спростовуються встановленими обтавинами постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 23 жовтня 2018 року з цього приводу (а.с.167).
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року).
Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Оскаржуване рішення відповідає вимогам закону, ґрунтується на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності та розумності, підстави для його скасування відсутні.
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, то в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд 

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення. Ухвалу Івано-Франківського міського суду від 22 травня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з часу складання повного судового рішення.
Повний текст складений 14 липня 2020 року.

Судді:                                                        В.Д.Фединяк                                                                                                І.В.Бойчук
                                                               В.А.Девляшевський