ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/2207/19  Номер провадження 22-ц/814/1756/20	Головуючий у 1-й інстанції Куцин В. М.  Доповідач ап. інст. Абрамов П. С.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
Головуючого судді: Абрамова П.С.,
Суддів: Бондаревської С.М., Пилипчук Л.І., 
розглянувши в порядку письмового письмовому провадженні в м. Полтаві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору та скасування заборгованості
за апеляційною скаргою  Акціонерного товариства Комерційний Банк "ПриватБанк" на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2020 року, ухвалене у період часу з 11:05:18 год. до 13:03:31 год. під головуванням судді Куцин В.М., -
В С Т А Н О В И В:
короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції:
25 вересня 2019 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до АТ КБ «ПриватБанк», у якому просила визнати недійсною угоду № SAMDNWFC00010015931 від 02.10.2014 року, угоду № SAMDN86000745754586 від 24.03.2017 року та скасувати заборгованість, яка виникла на підставі вищезазначених угод у розмірі 119 663 гривні та у розмірі 3828,31 гривні.
Підстави позову вмотивовувала тим, що між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та неб 21 вересня 2012 року був укладений кредитний договір №б/н, за умовами якого вона отримала кошти у розмірі 13 100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
08 вересня 2017 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 21 892,47 гривень. На його виконання виданий виконавчий лист, який звернутий до примусового виконання.
Позивач зазначає, що після цього на її адресу все одно надходять повідомлення з АТ КБ «ПриватБанк» з приводу наявності у неї заборгованості перед Банком.
Згідно довідки від 07 лютого 2019 року №22261544/13686784 її заборгованість перед відповідачем складає 119663,73 гривень, та вказано, що заборгованість виникла на підставі угоди № SAMDNWFC00010015931 від 02.10.2014 року, проте їй не відомо про укладення такої угоди, не зрозуміло у якій сумі було саме тіло кредиту, адже згідно зазначеної вище довідки кредитний ліміт складає 0.00 грн.
Окрім цього, згідно довідки від 07.02.2019 року № 22261544/13686784 штраф за порушення кредитних процедур складає 3828,31 грн.
Позивач вважає, що умови кредитного договору є незрозумілими їй як споживачу та несправедливими, оскільки не можуть бути усвідомленими та самостійно пораховані, внаслідок чого при укладенні та виконанні Договору відповідач допустив порушення її прав, як споживача фінансових послуг, за захистом яких вона змушена звернутись до суду.

Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 задоволено.
Визнано недійсною угоду №SAMDNWFC00010015931 від 02 жовтня 2014 (картка універсальна Голд) та угоду № SAMDN86000745754586 від 24 березня 2017 (штраф за порушення кредитних процедур), укладених між Акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_1 .
Скасовано заборгованість за угодою № SAMDNWFC00010015931 від 02 жовтня 2014 року (карта універсальна Голд) в розмірі 119663 грн. 73 коп.
Скасовано заборгованість за угодою № SAMDN86000745754586 від 24 березня 2017 року (штраф за порушення кредитних процедур) в розмірі 3828 грн. 31 коп.
Стягнуто з Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на користь держави, судовий збір в розмірі 1536 (одна тисяча п`ятсот тридцять шість)грн. 80 коп. від сплати якого був звільнений позивач при зверненні до суду.
.
короткий зміст вимог апеляційної скарги :
З даним рішенням не погодився позивач АТ КБ «ПриватБанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі.
Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним з`ясуванням обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, а викладені в ньому висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам та матеріалам справи.
узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу :

Вказує на те, що суд зробивши висновок щодо недійсності угод, невірно застосував норми матеріального права, оскільки недійсним може бути визнаний тільки правочин. Якщо правочин не було вчинено (договір не був укладений), то він не може бути визнаний недійсним.
Також вказує на те, що отримавши кредитну картку, позивач користувалася кредитними коштами, зверталася за її перевипуском. Правовідносини між сторонами виникли і тривають на підставі кредитного договору від 21 вересня 2012 року, укладеного шляхом підписання позивачем анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Факт недотримання вимог цивільного закону при укладенні кредитного договору 21 вересня 2012 року не встановлені.
Наголошує на тому, що позивачем був пропущений строк позовної давності для звернення до суду з вимогами, вважаючи, що він має обраховуватися саме з моменту укладення кредитного договору, тобто з 21 вересня 2012 року.
узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи:
ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу, у якому просить суд залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.
Вказує на те, що її доводи знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, суд першої інстанції у повній мірі дослідив всі докази, опитав свідків та виніс справедливе і законне рішення з додержанням вимог чинного законодавства.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до наступних висновків.

встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини:

Судом встановлено, що 21 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та АТ КБ «Приват Банк» укладений кредитний договір відповідно до умов якого АТ КБ «Приват Банк» надав їй кошти у розмірі 13100 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
08 вересня 2017 року рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області позовні вимоги АТ КБ «Приват Банк» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором б/н від 21.09.2012 в розмірі 21892,47 грн. (а.с. 8-9).
Згідно довідки Миргородського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби від 22.08.2019 № 13656 на виконанні перебуває виконавче провадження №5644805 з виконання виконавчого листа №2/541/740/2017, виданого 20.02.2018 року Миргородський міськрайонним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу у розмірі 21892,47 грн. Відповідно до постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 04.06.2018 з доходу ОСОБА_1 стягнуті кошти за період з 27.07.2018 по 24.07.2019 (а.с. 10).

Також, з довідки від 07.02.2019 року № 22261544/13686784 заборгованість ОСОБА_1 перед АТ КБ «Приват банк» складає 119663,73 грн. заборгованість виникла на підставі угоди № SAMDNWFC00010015931 від 02.10.2014 року та на підставі угоди № SAMDN86000745754586 від 24.03.2017(а.с.88).
На виконання ухвали суду від 27 листопада 2019 року відповідачем надані документи: анкета заява про приєднання до Умов та Правил банківських послуг від 21.09.2012, Тарифи обслуговування кредитних карт «Універсальна», що підтверджує факт укладення 21.09.2012 кредитного договору між сторонами, та в зв`язку з виниклою заборгованістю по вказаному договору ухвалене рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 08 вересня 2017 року та видано виконавчий лист, який знаходиться на виконанні. 

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав на вимогу суду належно посвідчених копій угод № SAMDNWFC00010015931 від 02.10.2014 та № SAMDN86000745754586 від 24.03.2017 укладених між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 чи їх оригіналів, тим самим не довів факт укладення цих договорів та підстави нарахування за ними заборгованості.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Доводи, за якими суд апеляційної інстанції погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції:

За змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. 
Велика Палата Верховного Суду у справі № 9163156/17 (постанова від 04 червня 2019 року) погодилася з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними.
Велика Палата Верховного Суду також погодилася з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду України від 2 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц і від 7 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц щодо того, що якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Згідно чинного законодавства визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що такий спосіб захисту, як встановлення нікчемності правочину, також не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.
За частиною другою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у своєму рішенні спосіб захисту, який не встановлений законом, лише за умови, що законом не встановлено ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу. Отже, суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної у позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).
Тому Велика Палата Верховного Суду не погоджується з висновками, викладеними в постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року у справі № 369/2770/16-ц , від 07 листопада 2018 року у справі № 357/3394/16-ц та у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-308цс16, у частині застосування таких способів захисту прав та інтересів, як визнання нікчемного правочину недійсним і встановлення нікчемності правочину. У зв`язку з цим Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від правових висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду та Верховного Суду України у цій частині.
Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів.
За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Така позиція відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) під час розгляду спорів у подібних правовідносинах, відступати від яких Велика Палата Верховного Суду не вбачає правових підстав.

Суд першої інстанції не звернув увагу на такі правові висновки Великої Палати Верховного Суду та не застосував їх при вирішенні спірних правовідносини.

Окрім цього, у Постанові Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).
Згідно з частинами другою, третьою статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.
Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.
Такий висновок узгоджується з правовою позицією суду касаційної інстанції у справах № 739/2002/16ц, № 739/119/17.

Матеріали справи взагалі не містять тексту угоди №SAMDNWFC00010015931 від 02 жовтня 2014 (картка універсальна Голд) та угоди № SAMDN86000745754586 від 24 березня 2017 (штраф за порушення кредитних процедур), які визнані судом недійсними.
Факт їх укладення між сторонами не доведений і не підтверджений ніякими доказами.
Окрім цього, відповідач наголошував на тому, що кредитні правовідносини виникли між Банком та ОСОБА_1 виключно на підставі договору, укладеного 21 вересня 2012 року.
У підтвердження цього відповідач надав розрахунок (а.с. 58-59) та довідку (а.с.61), з якої вбачається, що ОСОБА_1 зверталася до Банку за отриманням перевипущених карток, остання з яких визначена терміном дії до березня 2021 року.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Дійшовши висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 в частині визнання угод недійсними, апеляційний суд приходить до висновку і про безпідставність вимог щодо скасування заборгованості за цими угодами.
Довідка №22261544/13686784 від 07 лютого 2019 року не підтверджена ніяким розрахунком заборгованості, питання його обґрунтованості не може бути встановлено належними доказами у цій справі.
У відповідності з правовими висновками висловленими у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393св18) Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду прийнятої у аналогічних правовідносинах сформульовано висновок про те, що критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу пені (штрафу тощо) є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства.

У відповідності з вимогами ст.ст. 12, 81 Цивільно процесуального Кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд, здійснивши переоцінку доказам у справі, не знаходить підстав для задоволення позовних вимог за їх недоведеністю.

висновки за результатами розгляду апеляційної скарги з посиланням на норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції;
З підстав викладених вище, доводи апеляційної скарги спростували висновки місцевого суду.

Відповідно до п. 3,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд дійшов висновку про скасування рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2020 року з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
У зв`язку з цим підлягає скасуванню і рішення суду першої інстанції в частині розподіл судових витрат.

З тих підстав, що апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги, судові витрати, пов`язані з розглядом справи в суді апеляційної інстанції підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
        Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» – задовольнити.
Рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 12 травня 2020 року – скасувати. Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про визнання недійсним кредитного договору та скасування заборгованості – відмовити.

Судові витрати за розгляд справи судом апеляційної інстанції, понесені Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБакн», в сумі 2881 грн. 50 коп. компенсувати за рахунок держави на користь Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня її проголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції, яким є Верховний Суд.
У разі оголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, строк на касаційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя :                                                П.С. Абрамов

Судді:                                                                 С.М. Бондаревська

Л.І. Пилипчук