ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

30 червня 2020 року	  м. Одеса	Справа № 916/2421/19	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії:
головуючого судді: Ярош А.І.
суддів: Діброви Г.І., Принцевської Н.М.,
секретар судового засідання Молодов В.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Акціонерного товариства „Укртрансгаз”
на рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року (суддя Желєзна С.П.)
у справі № 916/2421/19
за позовом  Акціонерного товариства „Укртрансгаз” 
до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса, 
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Акціонерне товариство „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України”
про стягнення 279 599,28 та зобов`язання повернути безпідставно набуте майно – природний газ  у обсязі 49 455 тис. куб.м.,

за участю представників сторін:
від позивача - Саєнко Р.К., за довіреністю;
від відповідача – Паладій В.М., за довіреністю;
Від третьої особи – Остапенко В.М., за довіреністю,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство „Укртрансгаз” звернулось до господарського суду із позовною заявою до  Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса про зобов`язання відповідача повернути в натурі      безпідставно      набуте майно – природний газ у обсязі 49,455 тис. куб. метрів та стягнення 279     599,28      грн., що є вартістю безпідставно набутого майна – природного газу в обсязі      49,455 тис. куб. метрів.      
Позовні вимоги обґрунтовані фактом безпідставного набуття      відповідачем у січні 2016р. природного газу із газотранспортної системи, власником якого є позивач. 
Крім того, в обґрунтування заявлених позовних вимог АТ „Укртрансгаз” наголошено, що для відбору природного газу відповідач зобов`язаний укласти      договір постачання природного газу, що прямо передбачено Кодексом газотранспортної системи та Правилами постачання природного газу. Проте, відповідач, незважаючи на відсутність      у нього постачальника природного газу та за відсутності      договірних відносин із позивачем      здійснив відбір природного газу із газотранспортної системи. 
Наведене, за переконанням АТ „Укртрансгаз”, свідчить про наявність правових підстав для зобов`язання      відповідача повернути      безпідставно набуте майно та стягнення вартості набутого майна у порядку ст. 1212 ЦК України. 
КЕВ м. Одеса повністю заперечувало проти задоволення заявлених до нього      позовних вимог, посилаючись на  їх безпідставність та необґрунтованість. Зокрема, відповідачем було наголошено про неможливість  погашення  зобов`язання, яке  виникло у січні 2016р. за рахунок бюджетних коштів.  
Крім того,  відповідачем було подано заяву про застосування інституту  позовної давності до заявлених АТ „Укртрансгаз”  позовних вимог. 
Ухвалою від 17.10.2019р.      судом було залучено до участі у справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: акціонерне товариство      „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” (далі по тексту – АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України”). 
АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” у письмових поясненнях було підтримано заявлені      АТ „Укртрансгаз” позовні      вимоги. Так, АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” було наголошено про відсутність договірних відносин із КЕВ м. Одеса  у січні 2016р.      Крім того, АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” зазначено, що послуги транспортування природного газу      у січні 2016р.      він      не замовляв, а, отже, у газотранспортній системі фізично був відсутній газ, який      належить третій особі.
Рішенням Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року (суддя Желєзна С.П.) у справі № 916/2421/19 у позові відмовлено.
Рішення прийнято з підстав пропуску строку позовної давності, приймаючи до уваги заяву відповідача  про застосування інституту позовної давності до позовних вимог АТ „Укртрансгаз”,      а також враховуючи відсутність взагалі будь-яких належних обґрунтувань поважності пропуску позивачем відповідного строку.
Суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи відсутній договір   постачання природного газу, укладений між  КЕВ м. Одеса  та постачальником природного  газу  на підтвердження наявності у відповідача  права на відібрання із газотранспортної системи  природного газу у січні  2016р., що є порушенням  вимог   Закону України  „Про ринок природного газу” та Правил постачання природного газу, якими визначено, що   обов`язковою умовою для споживання природного газу  є наявність укладеного договору  постачання природного газу.  
Підсумовуючи викладене вище, враховуючи відсутність в матеріалах справи  договору постачання природного газу,  який повинен бути правовою підставою для споживання природного газу,  господарський суд дійшов висновку  про  здійснення  відповідачем несанкціонованого  відбору природного газу, що є порушенням   Закону України  „Про ринок природного газу” та Кодексу газотранспортної системи. Наведене  дозволило господарському суду  дійти висновку про доведеність  АТ „Укртрансгаз” факту неправомірного споживання  з боку  КЕВ м.Одеса  природного газу у обсязі  49,455 тис. куб. метрів.
Приймаючи до уваги висновки суду про доведеність  АТ „Укртрансгаз”  факту неправомірного споживання  з боку  КЕВ м.Одеса  природного газу у обсязі    49,455 тис. куб. метрів.,  господарський суд дійшов висновку  про наявність правових підстав для  стягнення із відповідача  вартості безпідставно набутого майна – природного газу у обсязі   49,455 тис. куб. метрів,  вартість якого складає 279     599,28 грн. та визначена  виходячи із ціни закупівлі  природного газу станом на червень 2019р. (5653,61  грн. за 1  кв. куб. м.).  
Щодо застосування строків позовної давності, судом першої інстанції вказано, що позивачем додано до позовної  заяви  звіти, складені ПАТ „Одесагаз”, проте, не зазначено чому вказані  звіти  не могли бути  отримані  позивачем на запит ще у березні  2016р.  
Наведене стало підставою для висновку про наявність у АТ „Укртрансгаз”  можливості  довідатись про порушення своїх прав, починаючи з  березня  2016р., а, отже, з  цього періоду і слід  відраховувати  трирічний строк позовної давності. Таким чином трирічний строк для  звернення до суду сплинув у  березні 2019р., натомість  АТ „Укртрансгаз” було подано до суду  даний позов у серпні 2019р. 
Господарський суд відхилив доводи  АТ „Укртрансгаз”, яким було вказано, що про порушення своїх прав  позивач дізнався лише після остаточного вирішення господарським судом спору у межах справи №916/1004/18, оскільки   наявність спору між  позивачем та третіми особами або необґрунтованість  позовних вимог  до певного відповідача не впливає   на  обчислення та перебіг строку позовної давності. 
Підсумовуючи вищевикладене, суд першої інстанції, керуючись ст. 267 ЦК України, дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску строку позовної давності. 
Не погодившись із вказаним рішенням, Акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Південно-західного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Одеської області від 13.12.2019 у справі №916/2421/19 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Акціонерного товариства «Укртрансгаз» в повному обсязі.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про пропуск позовної давності, а саме безпідставно та необґрунтовано прийшов до висновку, що: «Наведене, дозволяє суду дійти висновку про наявність у АТ "Укртрансгаз можливості довідатись про порушення своїх прав, починаючи з березня 2016 р., а, отже, з цього періоду і слід відраховувати трирічний строк позовної давності. Таким чином трирічний строк для звернення до суду сплинув у березні 2019 р., натомість АТ "Укртрансгаз було подано до суду даний позов у серпні 2019 р.».
Апелянт зауважує, що дізнався про порушення своїх прав та інтересів з рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2018 у справі № 916/1004/18, яке залишено без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 та постановою Верховного суду від 02.07.2019р., в якому було встановлено, що в дійсності природний газ Відповідачем був відібраний не з ресурсу ПАТ «Одесагаз»», як помилково вважав Позивач, а з ресурсу АТ «Укртрансгаз».
Таким чином, датою, коли Позивач довідався про порушення своїх прав та інтересів є дата вступу рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2018 в законну силу, а саме 21.02.2019. Про вищевказані обставини щодо поважності причин пропуску строку позовної давності Позивач зазначав в своїй відповіді на відзив. Однак, вказані заперечення були проігноровані судом 1-ї інстанції.
Отже, на думку скаржника, перебіг строку позовної давності почався саме з 21.02.2019, та на даний час є таким, що не сплив, а тому висновок суду про сплив строку позовної давності є безпідставним та необґрунтованим, викладене свідчить про неповне з`ясування судом всіх обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд мав встановити, та невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи.
За доводами апелянта, такі дії суду першої інстанції є неправильним застосуванням норм матеріального права: ст. ст. 256, 257, 261, 267 Цивільного кодексу України, а також порушенням норм процесуального права: ст. ст. 76-79 ГПК України.
Крім того, скаржник вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального права, оскільки обставини та матеріали даної справи свідчать про те, що суд першої інстанції мав всі правові підстави для повного задоволення позову, але всупереч такому цього не здійснив, посилаючись на доводи, що фактично не обґрунтовані.
Отже, викладені обставини свідчать про те, що в даному випадку судом першої інстанції порушені норми процесуального права: ст. ст. 7, 236, 73, 91, 86 ГПК України, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Враховуючи вищевикладене, допущені порушення норм процесуального права при прийнятті судом першої інстанції оскаржуваного рішення, при неповному з`ясуванні судом обставин, що мають значення для справи, при недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, при невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, обставинам справи, за доводами апелянта, є достатніми підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції у справі № 916/2421/19 та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 27.01.2020 року  відкрито апеляційне провадження по справі №916/2421/19 за апеляційною скаргою Акціонерного товариства „Укртрансгаз” на рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року.
12.02.2020 року до Південно-західного апеляційного господарського суду надійшов відзив Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз», в якому відповідач заперечує проти доводів апеляційної скарги, вважає її незаконною та  просить суд рішення Господарського суду Одеської області від 31.12.2019 року залишити без змін та відмовити АТ «Укртрансгаз» в задоволенні апеляційної скарги. 
Відповідач зазначає, що КЕВ м. Одеса є військовою державною структурою, фінансується виключно за рахунок державного бюджету України, тому можливість здійснити зобов`язання, які нібито виникли у 2016 році, погашенню за рахунок бюджетних коштів не підлягають, так як відповідна заборгованість не є бюджетною, у зв`язку з відсутністю її на обліку у Головному управлінні станом на 01.01.2020 року. Крім того, КЕВ м. Одеса отримував природний газ від НАК Нафтогаз України, про що свідчить акт приймання передачі природного газу від 31.01.2016 року.
Також відповідач вважає, що посилання позивача на вартість природного газу станом на 2019 рік не є належним та допустимим доказом, оскільки предметом спору є газ нібито безпідставно набутий за січень 2016 року, тому при розрахунку слід брати вартість газу станом на січень 2016 року.  
Крім викладеного, відповідач погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск позовної давності позивачем.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.03.2020 року повідомлено учасників справи № 916/2421/19, що судове засідання, призначене на 24.03.2020 року з розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства „Укртрансгаз” на рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року, не відбудеться. Про дату і час судового засідання з розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства „Укртрансгаз” на рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року по справі №916/2421/19 учасників справи буде повідомлено додатково ухвалою суду.
Продовжено строк розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства „Укртрансгаз” на рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року по справі № 916/2421/19 у розумний строк на період встановлення в Україні карантину та/або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби “COVID-19”.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 18.05.2020 року призначено розгляд справи на 16.06.2020 року; в судовому засіданні 16.06.2020 оголошено перерву до 30.06.2020 року об 11-30 год.
Ухвалою суду від 30.06.2020 року клопотання Акціонерного товариства  „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України  про проведення судового засідання в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду задоволено, розгляд справи №916/2421/19 призначено на 30 червня 2020 року об 11-30 год. в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів та системи відеоконференцзв`язку EASYCON.
16.06.2020 року до суду надійшли письмові пояснення по справі від АТ «Укртрансгаз» щодо застосування строків позовної давності.
26.06.2020 року до суду надійшло клопотання АТ «Укртрансгаз» про залучення документів до матеріалів справи, з доданими судовими рішеннями по справі №916/1004/18.
Враховуючи, що надані документи є судовими рішеннями, які є у публічному відкритому доступі, колегія суддів вважає за можливе долучити зазначені документи до матеріалів справи.
В судовому засіданні 30.06.2020 року позивач та третя особа підтримали апеляційну скаргу, представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення без змін.
Суд апеляційної інстанції, у відповідності до ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.  
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Як вбачається з матеріалів справи, 27.04.2015р. між АТ „Укртрансгаз” (Покупець) та АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” (Продавець) було укладено договір      про закупівлю природного газу №1504000825-ВТВ,      відповідно до п.      п. 1.1, 1.2      якого за цим договором Продавець зобов`язується передати у власність Покупця у квітні-грудні 2015р. природний газ, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити      газ на умовах договору.     
Газ, що продається за цим договором, використовується Покупцем виключно для забезпечення виробничо-технологічних витрат та власних потреб. 
Відповідно до п. 3.3 договору про закупівлю природного газу №1504000825-ВТВ від 27.04.2015р. приймання-передача      газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. 
Згідно з п. 12.1 договору про закупівлю природного газу №1504000825-ВТВ від 27.04.2015р. цей договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін і діє в частині поставки газу      до 31.12.2015р.      включно, а в частині розрахунку – до їх повного здійснення. 
31.01.2016р. між АТ „Укртрансгаз” та АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України”  відповідно до умов договору про закупівлю природного газу №1504000825-ВТВ від 27.04.2015р.      було підписано      акт      приймання-передачі      природного газу      у обсязі      165     477,361 тис. куб. м., вартість якого складає 1     270     468     986,82 грн., а також акт приймання-передачі      природного газу      у обсязі      150     000,000 тис. куб. м., вартість якого складає 1   151   640 000,00 грн. 
Зі звіту про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальникам у січні 2016р., який складено ПАТ „Одесагаз”, вбачається, що АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” у січні 2016р. мало підтверджений обсяг номінацій на  розподіл природного газу.  
З реєстру обсягу газу, що були використані споживачами по договорам з АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” у січні 2016р. вбачається, що обсяг спожитого КЕВ м. Одеса газу згідно алокації складає 49,455   тис. куб. метрів.      
При цьому,      з наданої АТ „Укртрансгаз” довідки, підписаної головним бухгалтером вбачається,      що АТ „Укртрансгаз”      у січні 2016р. здійснювало списання природного газу на балансування. 
Звертаючись до господарського суду із позовними вимогами до КЕВ м.Одеса,  позивачем було наголошено про відбір відповідачем у січні 2016р. природного газу за відсутності  укладеного договору  постачання природного газу та за відсутності будь-яких договірних відносин із позивачем.
Наведене, за переконанням  позивача, свідчить про наявність правових підстав для  зобов`язання відповідача повернути безпідставно  набуте майно  та стягнення  вартості  такого майна.  
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України      особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення     глави 83 ЦК України     застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Відповідно до  ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень глави 83 ЦК України, що  відповідає висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 02.10.2013р. у справі № 6-88цс13.
За змістом приписів глав 82 і 83     ЦК України     для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Наведене дозволяє дійти висновку, що обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Верховним Судом у постанові від 17.04.2019р. по справі №757/16163/17 наголошено, що ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можливо дійти висновку про те, що кондикція - позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність в матеріалах справи доказів на підтвердження існування договірних відносин між позивачем та відповідачем,  відсутність яких  є обов`язковою умовою застосування  приписів ст. 1212 ЦК України.
Укладений між сторонами договір №1504000825-ВТВ закінчив свою дію 31.12.2015 року згідно пункту 12.1 договору та у січні 2016 вже не діяв.
Правові засади функціонування ринку природного газу Закону України визначені положеннями Закону України  „Про ринок природного газу” від 9 квітня 2015 року  N 329-VIII (з наступними змінами і доповненнями, в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до п. п. 17, 18 27, 37  ч. 1 ст. 1  Закону України  „Про ринок природного газу” оператор газотранспортної системи - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із транспортування природного газу газотранспортною системою на користь третіх осіб (замовників);  постачальник природного газу (далі - постачальник) - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із постачання природного газу; оператор газосховища - суб`єкт господарювання, який на підставі ліцензії здійснює діяльність із зберігання (закачування, відбору) природного газу з використанням одного або декількох газосховищ на користь третіх осіб (замовників); споживач - фізична особа, фізична особа - підприємець або юридична особа, яка отримує природний газ на підставі договору постачання природного газу з метою використання для власних потреб, а не для перепродажу, або використання в якості сировини. 
Згідно з  п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України  „Про ринок природного газу” ринок природного газу функціонує на засадах вільної добросовісної конкуренції, крім діяльності суб`єктів природних монополій, та, зокрема,  за принципом забезпечення високого рівня захисту прав та інтересів споживачів природного газу, у тому числі забезпечення першочергового інтересу безпеки постачання природного газу, зокрема шляхом диверсифікації джерел надходження природного газу. 
Положеннями ч. 1 ст. 11 Закону України  „Про ринок природного газу” врегульовано, що з метою забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу на суб`єктів ринку природного газу у виключних випадках та на визначений строк можуть покладатися     спеціальні обов`язки     в обсязі та на умовах, визначених Кабінетом Міністрів України після консультацій із Секретаріатом Енергетичного Співтовариства. Такі обов`язки мають бути чітко визначеними, прозорими, недискримінаційними та заздалегідь не передбачати неможливість їх виконання. Такі обов`язки не повинні обмежувати постачальників, створених відповідно до законодавства інших держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у праві на здійснення постачання природного газу споживачам України. Такі обов`язки не можуть покладатися на споживачів.
Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 12 Закону України  „Про ринок природного газу” постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором. Якість та інші фізико-хімічні характеристики природного газу визначаються згідно із встановленими стандартами та нормативно-правовими актами. Права та обов`язки постачальників і споживачів визначаються цим Законом,     Цивільним     і Господарським     кодексами України, правилами постачання природного газу, іншими нормативно-правовими актами, а також договором постачання природного газу. 
Відповідно до ч. 2 ст. 13 Закону України  „Про ринок природного газу” споживач зобов`язаний, зокрема: 1) укласти договір про постачання природного газу; 2) забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів; 3) не допускати несанкціонованого відбору природного газу; 4) забезпечувати безперешкодний доступ уповноважених представників оператора газотранспортної системи, оператора газорозподільної системи до вузлів обліку природного газу та з метою встановлення вузлів обліку газу; 5) припиняти (обмежувати) споживання природного газу відповідно до вимог законодавства та умов договорів.
Відповідно до п. 1 розділу II Правил постачання природного  газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг  від 30.09.2015  № 2496 (в редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин), підставою для постачання природного газу споживачу є:  наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газорозподільної системи, договору розподілу природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГРМ, та присвоєння споживачу Оператором ГРМ персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача, об`єкт якого підключений до газотранспортної системи, договору транспортування природного газу, укладеного в установленому порядку між споживачем та Оператором ГТС, та присвоєння споживачу Оператором ГТС персонального ЕІС-коду як суб`єкту ринку природного газу; наявність у споживача укладеного з постачальником договору постачання природного газу та дотримання його умов; наявність підтвердженого обсягу природного газу на відповідний розрахунковий період для потреб споживача; відсутність простроченої заборгованості споживача за поставлений природний газ перед діючим постачальником (за його наявності), що має підтверджуватися письмовою довідкою діючого постачальника або складеним з ним актом звірки взаєморозрахунків.
Згідно з абзацом 1-3 п. 9 розділу II Правил постачання природного газу постачальник забезпечує споживача необхідним підтвердженим обсягом природного газу на визначений договором період. За розрахункову одиницю поставленого природного газу приймається метр кубічний природного газу, приведений до стандартних умов і виражений в енергетичних одиницях. Підтверджені обсяги природного газу визначаються за правилами, встановленими Кодексом газотранспортної системи, та доводяться споживачу на умовах укладеного між постачальником та споживачем договору постачання природного газу.
Відповідно до абзацу 2 п. 10 розділу II Правил постачання природного газу споживач самостійно контролює власне газоспоживання та для недопущення перевищення підтвердженого обсягу природного газу в розрахунковому періоді має самостійно і завчасно обмежити (припинити) власне газоспоживання. В іншому разі до споживача можуть бути застосовані відповідні заходи з боку постачальника, передбачені цим розділом та     розділом VI цих Правил, у тому числі примусове обмеження (припинення) газопостачання.
Суд першої інстанції правомірно та обґрунтовано встановив, що в матеріалах справи відсутній договір постачання природного газу, укладений між  КЕВ м.Одеса  та постачальником природного  газу  на підтвердження наявності у відповідача  права на відібрання із газотранспортної системи  природного газу у січні  2016р., що є порушенням  вимог Закону України  „Про ринок природного газу” та Правил постачання природного газу, якими визначено, що   обов`язковою умовою для споживання природного газу  є наявність укладеного договору  постачання природного газу.  
Статтею 20 Закону України  „Про ринок природного газу” встановлено, що оператор газотранспортної системи на виключних засадах відповідає за надійну та безпечну експлуатацію, підтримання в належному стані та розвиток, включаючи нове будівництво та реконструкцію, газотранспортної системи з метою задоволення очікуваного попиту суб`єктів ринку природного газу на послуги транспортування природного газу, враховуючи поступовий розвиток ринку природного газу. Суб`єкт господарювання, який отримав ліцензію на провадження діяльності з транспортування природного газу, є оператором газотранспортної системи.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 22 Закону України  „Про ринок природного газу” з метою виконання функцій, передбачених     частиною першою     статті 20 цього Закону, оператор газотранспортної системи зобов`язаний здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб.
Згідно з ч. ч.  1, 2  ст. 59 Закону України  „Про ринок природного газу” суб`єкти ринку природного газу, які порушили законодавство, що регулює функціонування ринку природного газу, несуть відповідальність згідно із законом. Правопорушеннями на ринку природного газу зокрема є: несанкціонований відбір природного газу; використання природного газу споживачами в обсягах, що перевищують підтверджені в установленому порядку постачальниками.
Положеннями п. 5 глави 1 розділу I  Кодексу газотранспортної системи, затвердженої постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг  від 30.09.2015      № 2493 (в редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин),   визначено, що місячна номінація – це заявка замовника послуг транспортування, надана оператору газотранспортної системи стосовно обсягів природного газу, які будуть подані замовником послуг транспортування протягом місяця в розрізі кожної доби до газотранспортної системи в точках входу та відібрані з газотранспортної системи в точках виходу, у тому числі у розрізі контрагентів (споживачів) замовника та їх точок комерційного обліку (за необхідності); несанкціонований відбір природного газу - відбір природного газу: за відсутності по суб`єкту ринку природного газу підтвердженої номінації (підтвердженого обсягу природного газу) на відповідний розрахунковий період; без укладення відповідного договору з постачальником; шляхом самовільного під`єднання та/або з навмисно пошкодженими приладами обліку природного газу або поза охопленням приладами обліку; шляхом самовільного відновлення споживання природного газу; підтверджений обсяг природного газу - обсяг (об`єм) природного газу споживача (у тому числі прямого споживача), погоджений оператором газотранспортної системи на відповідний розрахунковий період із ресурсу постачальника споживача, що включений до підтвердженої номінації цього постачальника. 
Підсумовуючи викладене вище, враховуючи відсутність в матеріалах справи договору постачання природного газу, який повинен бути правовою підставою для споживання природного газу, та враховуючи підписані акти приймання-передачі природного газу, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що КЕВ м. Одеса  здійснювало споживання природного газу  у січні  2016р.  із порушенням   вимог  чинного законодавства, що дозволяє суду дійти висновку про доведеність АТ „Укртрансгаз” факту неправомірного споживання  з боку  КЕВ м. Одеса  природного газу у обсязі  49,455 тис. куб. метрів.
Відповідачем не спростовано вказаного під час розгляду справи в апеляційному порядку.
Крім того, посилання відповідача на відсутність бюджетних асигнувань по зобов`язанням КЕВ м. Одеса за отриманий газ у січні 2016 року судовою колегією відхиляються, з огляду на таке.
Статтею 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
Як зазначалось вище, зобов`язання відповідача відшкодувати отриманий газ без достатньої правової підстави врегульовано ст.ст.1212, 1213 ЦК України, якими передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
З огляду на вказані норми законодавства, у КЕВ м. Одеса виник обов`язок відшкодування позивачу вартості набутого без відповідної правової підстави газу із газотранспортної системи, власником якого є АТ «Укртрансгаз», оскільки: по-перше, держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина 1 статті 167 ЦК України); по-друге, держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).
Отже, відповідач зобов`язаний здійснити розрахунки з позивачем на підставі актів приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 року, звіту ПАТ «Одесагаз» про фактичні обсяги розподілу природного газу по постачальниках за січень 2016 року, реєстру обсягів газу, що використаний споживачами, а зазначені ним обставини щодо відсутності бюджетних призначень на відповідні видатки в 2016 році не є підставою для звільнення останнього від виконання встановленого чинним законодавством зобов`язання.
Частиною другою статті 218 ГК України та статтею 617 ЦК України не передбачено такої підстави для звільнення від відповідальності, як відсутність у боржника необхідних коштів.
Конституційний Суд України неодноразово висловлював правову позицію щодо неможливості поставити гарантовані законом виплати, пільги тощо в залежність від видатків бюджету (рішення від 20 березня 2002 року N 5-рп/2002, від 17 березня 2004 року N 7-рп/2004, від 01 грудня 2004 року N 20-рп/2004, від 09 липня 2007 року N 6-рп/2007).
Зокрема, у Рішенні від 09 липня 2007 року N 6-рп/2007 Конституційний Суд України вказав на те, що невиконання державою своїх соціальних зобов`язань щодо окремих осіб ставить громадян у нерівні умови, підриває принцип довіри особи до держави, що закономірно призводить до порушення принципів соціальної, правової держави (підпункт 3.2).
Разом з тим держава, запроваджуючи певний механізм правового регулювання відносин, зобов`язана забезпечити його реалізацію. У протилежному випадку всі негативні наслідки відсутності правового регулювання покладаються на державу.
В рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18 жовтня 2005 року та у справі "Бакалов проти України" від 30 листопада 2004 року зазначено, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання (пункти 48 та 40 рішень відповідно).
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 10.04.2018 р. по справі № 927/291/17.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає підстав для звільнення відповідача від відповідальності у зв`язку з відсутністю бюджетних асигнувань.
Також апеляційний господарський суд звертає увагу, що Акціонерним товариством “УКРТРАНСГАЗ” заявлено  позов, зокрема, про зобов`язання Квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса повернути в натурі безпідставно набуте майно – природний газ у обсязі 49,455 тис. куб. метрів та стягнення 279 599,28 грн., що є вартістю безпідставно набутого майна – природного газу в обсязі 49,455 тис. куб. метрів.      
Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
У свою чергу, у контексті наведених приписів ст.ст.1212, 1213 ЦК України відшкодування вартості безпідставно набутого майна є альтернативою поверненню в натурі безпідставно набутого майна, яка застосовується у разі неможливості такого повернення.
Однак, положеннями цивільного законодавства не надано права особі, яка вважає себе власником  майна, одночасно вимагати повернення майна та відшкодування його вартості, з огляду на неправомірне застосування подвійної відповідальності за одне порушення.  
Крім того, враховуючи вимоги Закону України  „Про ринок природного газу” суд зазначає, що діяльність щодо зберігання природного газу здійснюється  спеціальним суб`єктом  ринку природного газу - оператором газосховища, який отримує ліцензію  на здійснення вказаного  виду господарської  діяльності. 
Проте, в матеріалах  справи відсутні докази на підтвердження  наявності у відповідача ліцензії   на здійснення  такого виду діяльності як зберігання  природного газу, тобто відповідач не виступає оператором газосховищ.
За таких обставин, судова колегія згодна з висновком суду першої інстанції про відсутність взагалі будь-яких підстав для задоволення  позовних вимог  АТ „Укртрансгаз” про  зобов`язання відповідача, який, в даному випадку, виступає  споживачем   природного  газу,   повернути безпідставно набуте  майно.   
Приймаючи до уваги висновки суду про доведеність  АТ „Укртрансгаз”  факту неправомірного споживання  з боку  КЕВ м. Одеса  природного газу у обсязі    49,455 тис. куб. метрів.,  господарський суд дійшов правомірного та обґрунтованого висновку  про наявність правових підстав для  стягнення із відповідача  вартості безпідставно набутого майна – природного газу у обсязі 49,455 тис. куб. метрів,  вартість якого складає 279     599,28 грн. та визначена виходячи із ціни закупівлі  природного газу станом на червень 2019р. (5653,61  грн. за 1  кв. куб. м.).  
Досліджуючи доводи апелянта про помилковість висновків суду першої інстанції про застосування строків позовної давності, судова колегія доходить наступних висновків.
Поняття позовної давності унормовано главою 19 ЦК. Норми про позовну давність мають імперативний характер.
Відповідно до статті 256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) статтею 257 ЦК встановлено в три роки. Строк позовної давності тривалістю в три роки застосовується у вигляді загального правила, якщо для відповідної вимоги не встановлено спеціального строку.
Перебіг позовної давності відповідно до статті 261 цього Кодексу починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.
Згідно зі статтею 260 ЦК позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
Як зазначав АТ „Укртрансгаз” в суді першої та апеляційної інстанції, правові підстави для застосування інституту позовної давності до заявлених у межах даної справи вимог відсутні, оскільки про порушення своїх прав позивач дізнався лише після остаточного вирішення господарським судом спору у межах справи №916/1004/18 за позовом АТ „Укртрансгаз” до ПАТ „Одесагаз”, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: АТ „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України” про стягнення 605 154 075,12 грн. 
Рішенням Господарського суду Одеської області від 29.10.2018 у справі №916/1004/18, залишеним без змін постановою Південно-західного апеляційного господарського суду від 21.02.2019 року та постановою Верховного суду від 02.07.2019 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог    ПАТ "Укртрансгаз" до ПАТ "Одесагаз", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача: ПАТ "НАК "Нафтогаз України", про стягнення 296 972 884,39 грн заборгованості за послуги балансування обсягів природного газу, пеню в розмірі 41 458  205,72 грн, 3% річних у розмірі 8 662 607,05 грн, інфляційні збитки у сумі 32  242  505,20 грн.
Скаржник наголошує, що в межах справи №916/1004/18 судом встановлено, що природний газ в дійсності був відібраний  відповідачем не з ресурсу ПАТ „Одесагаз”, а з ресурсу позивача. Таким чином, датою, коли позивач довідався про порушення своїх прав та інтересів є дата вступу рішення Господарського суду Одеської області від 29.10.2018 в законну силу, а саме 21.02.2019.
Судова колегія вважає такі доводи апелянта хибними, з огляду на таке.
Як зазначив Конституційний Суд України, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин (абзац п`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012).
Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. 
Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме : забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).
Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.
Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. 
Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.
Згідно ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. 
Предметом  даного спору є вимога АТ „Укртрансгаз”, зокрема про стягнення 279     599,28 грн., що є вартістю безпідставно набутого  у січні  2016р. майна – природного газу в обсязі 49,455 тис. куб. метрів. 
У відзиві на позовну заяву віл 23.09.2019 року, подану до господарського суду Одеської області відповідач КЕВ м. Одеса заявив про сплив строку позовної давності для вимог про стягнення коштів за газ, отриманий у січні 2016 року, та застосування інституту  позовної давності до заявлених АТ „Укртрансгаз”  позовних вимог. 
АТ „Укртрансгаз” в силу приписів Закону України  „Про ринок природного газу” є суб`єктом ринку природного газу, а саме Оператором газотранспортної системи, на якого  покладено обов`язок здійснювати балансування та функції оперативно-диспетчерського управління газотранспортною системою в економний, прозорий та недискримінаційний спосіб.
Позивачем в підтвердження позовних вимог додано до позовної заяви звіт, Інформацію про споживачів, які використали природний газ із мереж операторів газорозподільних систем без підтверджених номінацій в 2016 році, які були складені ПАТ „Одесагаз”, проте, судова колегія зауважує, що позивачем не зазначено обґрунтованих причин неможливості отримання вказаних звітів та інформації у ПАТ «Одесагаз» раніше, зокрема,  у березні  2016р.  
За таких обставин, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що АТ „Укртрансгаз” міг довідатись про порушення своїх прав, починаючи з  березня  2016р., а, отже, з  цього періоду і слід  відраховувати  трирічний строк позовної давності.
Таким чином трирічний строк для звернення до суду сплинув у березні 2019р., натомість АТ „Укртрансгаз” було подано до суду  даний позов у серпні 2019р. 
Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про відхилення аргументів АТ „Укртрансгаз” про те, що про порушення своїх      прав      позивач дізнався лише після остаточного вирішення господарським судом спору у межах справи №916/1004/18, оскільки наявність спору між  позивачем та третіми особами або необґрунтованість  позовних вимог до певного відповідача не впливає на обчислення та перебіг строку позовної давності. 
Відповідно до частин 3-5 статті 267 ЦК позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові; якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Приймаючи до уваги заяву відповідача  про застосування інституту позовної давності до позовних вимог АТ „Укртрансгаз”,      а також враховуючи відсутність взагалі будь-яких належних обґрунтувань поважності пропуску позивачем відповідного строку, суд, керуючись ст. 267 ЦК України, доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у вказаній частині з підстав пропуску строку позовної давності. 
За таких обставин, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав, передбачених ст.104 ГПК України, для скасування рішення суду першої інстанції та відмову у задоволенні апеляційної скарги.
Керуючись ст. ст. 129, 269, 270, п.1 ч.1 ст.275, ст. 276, 282, 287-288 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укртрансгаз» залишити без змін.
Рішення Господарського суду Одеської області від 13 грудня 2019 року у справі №916/2421/19 залишити без змін.
Постанова відповідно до вимог ст. 284 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.287-288    Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03.07.2020.

Головуючий суддя                                                  А.І. Ярош                    

Судді                                                                      Г.І. Діброва

                                                                                Н.М. Принцевська