Справа № 349/18/20 
Провадження № 22-ц/4808/748/20 
Головуючий у 1 інстанції Рибій М. Г. 
Суддя-доповідач Матківський 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого                Матківського Р.Й.
суддів                        Василишин Л.В., Горейко М.Д.
секретаря                 Маслей А.М.
з участю         апелянта ОСОБА_1 
розглянувши у судовому засіданні справу за позовом  ОСОБА_1 до Букачівської селищної ради Рогатинського району Івано-Франківської області про визнання права власності на житловий будинок та приналежні будівлі в порядку спадкування за заповітом, з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2020 року, постановленого суддею Рибій М.Г.,
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
У січні 2020 року позивач звернувся до суду із даним позовом та просив ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спадкове майно за заповітом – будинковолодіння по АДРЕСА_1 після смерті прабабусі ОСОБА_2 . 
Позовні вимоги мотивував тим, що  ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його прабаба  ОСОБА_2 , яка за життя склала заповіт, згідно з яким заповіла все своє майно заповіла на його користь. З приводу оформлення спадщини він звернувся до нотаріуса, однак йому було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на житловий будинок після її прийняття через відсутність правовстановлюючих документів. 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Рогатинського районного суду від 25 березня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що  ОСОБА_1 не довів прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 . Подання заяви нотаріусу про видачу свідоцтва про право на спадщину не є прийняттям спадщини. Заяву про прийняття спадщини необхідно подати протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини ОСОБА_2  ОСОБА_1  був неповнолітнім і не міг подати заяву про прийняття спадщини. Водночас за нього могли це зробити батьки (усиновителі) або опікун. ЦК УРСР не містив положень, на відміну від діючого ЦК України, про те, що неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
На дане рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.
Вважає, що справа не була розглянута об`єктивно в суді першої інстанції, судом грубо порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права.
Зазначає, що на час смерті прабабусі ОСОБА_2 – ІНФОРМАЦІЯ_1 був неповнолітнім. Прабабуся за життя склала заповіт, яким все свої майно заповіла йому. На день смерті ОСОБА_2 належало домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з відсутністю у нього документу, який посвідчував би право власності прабабусі на домоволодіння, тому нотаріус відмовила у вчиненні нотаріальної дії. Враховуючи відмову нотаріуса, а також те, що позасудовим шляхом визнати за ним право власності на спадкове майно після смерті прабабусі ОСОБА_2 неможливо, мав всі підстави звернутися до суду із позовної заявою про визнання права власності на спадкове майно за заповітом. На спадкове будинковолодіння виготовив технічний паспорт, а також провів його оцінку, відповідно до якої ринкова вартість зазначеного будинковолодіння становить 72 900 гривень. При розгляді справи у Рогатинському районному суді відповідачем у справі – Букачівською селищною об`єднаною територіальною громадою було направлено заяву про визнання позову, однак суд не взяв дану заяву до уваги, як і численні додані до позовної заяви документи.
Відповідач правом на подання відзиву не скористався.
Фактичні обставини справи, встановлені судом 
Згідно копії заповіту від 12 вересня 1991 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Чернівської ради народних депутатів Рогатинського району Сенів М.Г. все своє майно заповіла правнуку  ОСОБА_1 (а.с. 5).
Відповідно до копії повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть від 01 липня 2019 року  ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.7).
Згідно з довідкою № 230 від 10 липня 2019 року, виданою виконавчим комітетом Букачівської селищної ради, останнім місцем проживання  ОСОБА_2 було с. Чернів Рогатинського району Івано-Франківської області, де вона проживала одна. Заповіт від імені ОСОБА_2 посвідчений у Чернівській сільській раді 12 вересня 1991 року та зареєстрований за № 13. Заповіт не змінений і не скасований (а.с.9).
Приватний нотаріус Рогатинського районного нотаріального округу Клід О.Я. постановою від 04 грудня 2019 року відмовила ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та господарські будівлі в    АДРЕСА_1 у зв`язку з відсутністю державної реєстрації права власності на домоволодіння (а.с. 8).
Згідно з цією ж постановою нотаріуса спадкова справа ОСОБА_2 заведена 01 липня 2019 року №67/2019 р.
За довідкою № 133 від 05 серпня 2018 року, виданою начальником ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» на 22 липня 2019 року до складу домоволодіння в  АДРЕСА_1 входили: житловий будинок (літера А) загальною площею 76,4 кв. м, житловою площею 52,6 кв. м, літня кухня (літера Б) площею 22,4 кв. м, стайня - стодола (літера В) площею 44,7 кв. м, гараж (літера Г) площею 18,8 кв. м, криниця № 1. Реєстрація права власності на це домоволодіння в ОКП «Івано-Франківське ОБТІ» не проводилась (а.с. 10).
Відповідно до копії технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , виготовленого 22 липня 2019 ТОВ «Технічна інвентаризація та оцінка нерухомості», житловий будинок збудовано у 1966 році, а господарські будівлі – у 1980 році (а.с. 11-13).
ОСОБА_2 була власником спірного нерухомого майна, що підтверджується довідкою № 75 від 20 березня 2020 року, виданою виконавчим комітетом Букачівської селищної ради, про те, що згідно з погосподарською книгою № 4 за ОСОБА_2 рахувалося господарство за адресою: АДРЕСА_1 та копією матеріалів відводу земельної ділянки під будівництво житлового будинку ОСОБА_2 (а.с. 50, 52-58).
Відповідач – Букачівської селищної ради в особі голови селищної ради у листі від 18 березня 2020 року №175 зазначив про визнання позову (а.с. 49).

Позиція суду апеляційної інстанції
Перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, вислухавши апелянта, який вимоги скарги підтримав, колегія суддів вважає, що у задоволенні апеляційної скарги необхідно відмовити.
Відповідно до ч. 1-4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. 
За змістом ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно вимог ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитись від позову, а відповідач – визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Відповідач – Букачівська селищна рада в особі голови селищної ради як до суду першої інстанції, так і до апеляційного суду подавав заяву про визнання позову.
Проте колегія суддів, не зважаючи на визнання відповідачем позову вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні позову з огляду на таке. 
Відповідно до частини п`ятої Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила Книги шостої ЦК України (щодо спадкування) застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.
За змістом зазначеного припису відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до 01 січня 2004 року.
У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, в тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються ЦК України.
Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця.
Згідно з пунктом 113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 18/5 від 14 червня 1994 року, (чинної на час відкриття спадщини), доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взято майно спадкодавця; довідка державної податкової служби, страховика чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню, квитанція про сплату податку, страхового платежу; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку (квартирі) в період шести місяців після смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт dступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічного паспорта, реєстраційного талону) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім`я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть бути за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, включені до свідоцтва про право на спадщину як такі, що прийняли спадщину. Така згода спадкоємців повинна бути викладена у письмовій формі і подана державній нотаріальній конторі до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві повинна бути засвідчена у відповідності з правилами, викладеними в пункті 110 цієї Інструкції. Спадкоємець, якому за рішенням суду строк на прийняття спадщини продовжений, повинен у межах строків, встановлених статтею 549 Цивільного кодексу ( 1540-06 ), одержати свідоцтво про право на спадщину чи прийняти спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, або шляхом подачі нотаріальному органові за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.
Наведене зазначив Верховний Суд у справах № 523/5064/15-ц 19 грудня 2019 року та №752/749/14-ц від 03 червня 2020 року.
З огляду на викладене та те, що ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а отже до 01 січня 2004 року, і строк на прийняття спадщини після її смерті закінчився, спірні правовідносини щодо прийняття спадщини регулюються нормами ЦК УРСР.
Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Вищевказані дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.
За змістом статті 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном.
Матеріалами справи не підтверджується та судом встановлено, що з дня смерті ОСОБА_2 її правнук ОСОБА_1 протягом шести місяців не вчинив одну з дій, яка б свідчила про прийняття спадщини - фактично вступити в управління або володіння спадковим майном або подати до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.
Крім цього, на відміну від чинного ЦК України, норми ЦК Української РСР не містили положень про те, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину.
Зазначений висновок зробив Верховний Суд у справі №396/167/17 від 26 лютого 2020 року.
Відповідно до положень статті 14 ЦК УРСР угоди від імені неповнолітньої дитини мають право укладати батьки.
Судом встановлено, що батьки неповнолітнього на час відкриття спадщини ОСОБА_1 в його інтересах не зверталися із заявою про прийняття спадщини після смерті його прабабусі. 
Доказів на підтвердження того, що з дитинства, в тому числі, станом на момент смерті прабабусі, позивач проживав та був зареєстрований у спірному будинку по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 не надав. 
Згідно довідки від 10 липня 2019 року №230, виданої виконавчим комітетом мукачівської селищної ради Рогатинського району, останнє місце проживання ОСОБА_2 – с. Чернів Рогатинського району Івано-Франківської області. На день смерті ОСОБА_2 проживала одна (а.с.9).
Згідно паспортних даних ОСОБА_1 зареєстрований в АДРЕСА_2 (а.с.4).
Таким чином, суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 як спадкоємець за заповітом не подав доказів про прийняття спадщини, та прийшов до обґрунтованого висновку, що він не прийняв спадщину після смерті прабабусі ОСОБА_2 , а тому відсутні підстави для задоволення його вимог.
               Таким чином, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції постановленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, тому законне рішення суду першої інстанції не може бути скасовано у апеляційному порядку.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 25 березня 2020 року – без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення виготовлено 03 липня 2020 року.

Головуючий:                                                 Р.Й. Матківський
       Судді:                 Л.В. Василишин
       М.Д. Горейко